ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 645/5439/17                Головуючий суддя І інстанції Ульяніч І. В.
Провадження № 22-ц/818/610/21        Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів дарування
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 лютого 2021 року                                                         м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого Яцини В.Б.,
суддів колегії Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,
за участю секретаря судового засідання Семикрас О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 19 серпня 2020 року, ухвалене у складі головуючого судді Ульяніч І.В., по цивільній справі № 645/5439/18 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Петриченко Ольги Олександрівни про визнання договору дарування і договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями недійсними, внаслідок їх фіктивності,

в с т а н о в и в:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду із зазначеним позовом, у якому після його уточнення 05 квітня 2019 року просили про визнання договору дарування і договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями недійсними з підстав їх фіктивності та застосування наслідків визнання договорів недійсними шляхом повернення сторін у первісний стан.
Позов мотивовано тим, що вироком Дзержинського районного суду міста Харкова від 14 грудня 2016 року відповідача ОСОБА_3 було визнано винним у скоєнні злочину, передбаченому ч. 2 ст. 286 КК України, внаслідок скоєння якого донька позивачів отримала травми, від яких невдовзі померла у лікарні, на підставі чого йому було призначено покарання у вигляді 6 років позбавлення волі, з позбавлення права керувати транспортним засобом на 3 роки, із остаточним звільненням від покарання на підставі Закону України «Про амністію в 2014 році». Згаданим вироком також було задоволено цивільний позов  ОСОБА_1  та ОСОБА_2  про стягнення з ОСОБА_3 на їх користь по 259 200 грн. кожному в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої злочином. 
Зазначили, що після набрання вироку чинності ОСОБА_3 добровільно присуджену суму не сплачує. На підставі виконавчих листів у Московському відділу ДВС м. Харкова з 01.09.2017р. здійснюються виконавчі провадження за №54604339 та №54604312. 
Вказали, що відповідач станом на 01.10.2010 р. мав у власності земельну ділянку кадастровий № 6310136600:00:000:0000 по АДРЕСА_1 ; два будинки за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 101,4 кв.м., АДРЕСА_2 , загальною площею 59,7 кв.м.
ОСОБА_3 через два тижні після смерті їх доньки 22 жовтня 2010 року з метою уникнути невідшкодуванням завданих потерпілим збитків та моральної шкоди переоформив своє майно на інших осіб, а саме: на підставі договору дарування від 22.10.2011 року подарував своїй дружині ОСОБА_4 71/100 частину житлового будинку з надвірними будівлями вартістю 246 657 грн, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , яку згодом вона на підставі договору купівлі-продажу від 26.11.2011 у складі згаданого житлового будинку з надвірними будівлями продала ОСОБА_5 . При цьому під час укладенні договорів дарування та купівлі-продажу житлового будинку не було дотримано вимог ст.ст. 377, 659 ЦК України щодо зазначення у договорі про долю земельної ділянки, яка зареєстрована на праві власності за ОСОБА_3 .
Вищезазначеним вироком було встановлено, що ОСОБА_3 відчужив належне йому майно на підставі недостовірних документів з метою приховування   справжніх намірів учасників правочинів та не відшкодування позивачам завданої ним шкоди.
Вказали, що 22 жовтня 2010 року ОСОБА_3 , під час укладання у нотаріуса договору дарування частини житлового будинку дружині достовірно знав, що їх донька ОСОБА_6 померла, а інші четверо її супутників знаходяться в лікарні, і про свою вину у ДТП та смерть їх доньки. Дружина відповідача ОСОБА_3 - відповідач ОСОБА_4 достовірно знала про скоєне ним ДТП з тяжкими наслідками, проте підписала договір дарування частини житлового будинку та прийняла в дар нерухоме майно з метою не відшкодування збитків потерпілим. 
На фіктивність укладеної угоди дарування частини житлового будинку вказує той факт, що її сторони занизили вартість будинку майже на 1/3 - до 175 127 грн. 18 коп., хоча його дійсна вартість згідно витягу з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно становила 246 658 грн. Крім того, спірний договір дарування нерухомого майна уклали сторони, які є подружжям. Вони не бажали реального настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином. Про це свідчить те, що після укладення спірного правочину, як вказують їх сусіди, ОСОБА_3 продовжував і в подальшому фактично володіти та користуватись цим майном: жив у віддарованому дружині будинку, був зареєстрованим за цією адресою до березня 2012 року, виховував спільно з дружиною дітей, особисто сплачував комунальні послуги на відкриті на його ім`я рахунки, продовжував володіти земельною ділянкою, на якій розташований подарований будинок. Тобто ані ОСОБА_3 , ані ОСОБА_3 не вчинили жодних дій на виконання такого правочину, що свідчить про їх спільний умисел на вчинення фіктивного правочину з метою невідшкодування шкоди потерпілим.
Про фіктивність укладеного договору дарування та наявність спільного умислу на досягнення фіктивного характеру договору свідчить і те, що 26.11.11 р., ОСОБА_4 , укладаючи договір купівлі-продажу нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 з ОСОБА_5 , надала недостовірні документи нотаріусу ОСОБА_7 , в яких зазначено неправдиву інформацію, що вказане майно розташоване на ділянці площею 714 кв.м., зареєстрованої на підставі рішення РВК Московської ради від 30.11.1954 р. за № 830, а не на земельній ділянці, яка належить ОСОБА_3 . 
Враховуючи те, що ОСОБА_3 на той час мав процесуальний статус підсудного та заборону слідчого від 27 грудня 2010 року на відчуження будь-якого належного йому майна, про що знала його дружина ОСОБА_4 , - відповідачі подали неправдиву інформацію щодо права власності на земельну ділянку, та недійсні документи нотаріусу. Також про фіктивний характер вищевказаного укладеного договору дарування свідчить і той факт, що зазначений договір купівлі-продажу нотаріус Петриченко О.О. посвідчила 26.11.2011 р., а прийняла рішення про його державну реєстрацію лише 14.12.2011 року.
 Крім того, зміст спірних правочинів суперечить моральним засадам суспільства, що також є підставою визнання їх недійсними. ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , достовірно знаючи про тяжкі наслідки від скоєння за вини останнього ДТП, спільно прийняли рішення про укладання фіктивного правочину - договору дарування, тим самим відмовилися матеріально допомагати потерпілим, а такі дії суперечать моральним засадам суспільства, є не добросовісними та не справедливими.
Внаслідок такої протиправної поведінки згідно даних Московського відділу ДВС м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області у відповідача ОСОБА_3 наразі відсутнє майно, на яке можна звернути стягнення в порядку виконання згаданого вироку.
Остаточно позивачі просили поновити строк позовної давності до заявлених позовних вимог, визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними спорудами, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , в частині відчуження 71/100 частини, укладеного 26.11.2011 року, між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , внаслідок його фіктивності, скасувати державну реєстрацію та сторони повернути в первісний стан; визнати недійсним договір дарування частини житлового будинку з надвірними спорудами, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного 22.10.2010 року, між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 внаслідок його фіктивності, скасувати державну реєстрацію та сторони повернути в первісний стан;скасувати рішення про державну реєстрацію прав на майно зареєстроване в реєстрі за № 1783 від 22.10.2010 року, прийняте нотаріусом Петриченко О.О.; скасувати державну реєстрацію прав на нерухоме майно, а саме реєстрацію права власноті ОСОБА_5 на земельну ділянку та житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 19 серпня 2020 року позов задоволено частково.
Поновлено строк звернення до суду із позовом ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 .
Визнано договір дарування частини житлового будинку в розмірі 71/100 за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного 22.10.2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , р-р№ 1783, посвідчений приватним нотаріусом  Харківського міського нотаріального округу Петриченко О.О., недійсним внаслідок його фіктивності, із скасуванням державної реєстрації договору. 
Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 640 гривень, а також витрати на надання правової допомоги 6000 грн, всього 6640 грн, тобто по 3320 грн з кожного. 
Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь   ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 640 гривень, а також витрати на надання правової допомоги 6000 грн, всього 6640 грн, тобто по 3320 грн. з кожного.   
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просять рішення скасувати в частині відмови у задоволенні позову та задовольнити в цій частині позов у повному обсязі.
В обґрунтування скарги повторили вищевказані доводи, яким на їх думку суд не надав належної оцінки.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_5 - адвокат Крячко О.В. просить апеляційну скаргу позивачів залишити без задоволення.
Відзив мотивовано тим, що наміру обох сторін договору не виконувати договір судом не встановлено, тому правові підстави для визнання такого договору фіктивним відсутні. ОСОБА_5 є добросовісним набувачем, оскільки на момент відчуження ОСОБА_4 вже не була дружиною ОСОБА_3 .
Під час укладення договору обидві сторони мали намір створити реальні правові наслідки, які обумовлювалися цим правочином, і повністю реалізували свої правомочності для їх досягнення.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Оскільки рішення суду першої інстанції про визнання недійсним внаслідок його фіктивності, скасування державної реєстрації договору дарування частини житлового будинку в розмірі 71/100 за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного 22.10.2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , р-р № 1783, посвідчений приватним нотаріусом  Харківського міського нотаріального округу Петриченко О.О. - не оскаржується, то в цій частині відповідно до ст. 367 ЦПК України справа у апеляційному порядку не перевіряється та не переглядається. При цьому з передбачених ч. 1 ст. 273 ЦПК України підстав вважається, що в цій частині рішення суду набуло чинності.
Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України колегія суддів вислухала суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Згідно ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
2. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Вказаним вимогам ухвала суду першої інстанції у повній мірі не відповідає.
Відмовляючи у задоволенні позову щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу та застосування правових наслідків його недійсності суд першої інстанції виходив з того, що в цій частині позов не доведений.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду.
Так судом встановлено, що вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 14.12.2016 року ОСОБА_3 було визнано винним та засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до позбавлення волі на 6 років з позбавленням права керування транспортними засобами на 3 роки. ОСОБА_3 було звільнено від відбування призначеного покарання згідно п. «в», «е» ст. 1 Закону України «Про амністію». Вироком було стягнуто на користь позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 233700 грн. на користь кожного.
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 22.06.2017 року зазначений вирок в частині міри покарання було скасовано, ОСОБА_3 був звільнений від призначеного основного та додаткового покарання на підставі п. в ст. 1 Закону України «Про амністію в 2014 році».
Постановою Верховного суду від 20.12.2018 року ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 22.06.2017 року було скасовано, матеріали справи направлені на новий розгляд. Вироком Харківського апеляційного суду від 05.09.2019 року вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 14.12.2016 року відносно ОСОБА_3 в частині призначеного покарання було скасовано, призначено ОСОБА_3 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у вигляді 6 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки, на підставі п. «в», «є» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році» звільнено ОСОБА_3 від відбуття основного покарання у вигляді позбавлення волі на 6 років, в іншій частині вирок залишено без змін (а.с.186-189 т.3)
Згідно вироку від 14.12.2016 року однією із потерпілих у даній кримінальній справі була донька позивачів ОСОБА_6 , яка в результаті ДТП отримала тяжкі тілесні ушкодження від яких померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Також згідно вироку судом було встановлено, що ОСОБА_3 вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав, розкаявся, позовні вимоги визнав частково, матеріальну та моральну шкоду не відшкодував, хоча займався підприємницькою діяльністю та відповідно мав доходи, незабаром після подій 01.10.2010 року приймав заходи до відчуження належного йому на праві власності майна, з метою уникнути заслуженого покарання в частині відшкодування шкоди (а.с.10-19,104 т.1)
Під час розслідування кримінальної справи відносно ОСОБА_3 постановою слідчого відділу розслідування ДТП СУ Головного Управління МВС в Харківській області від 27.12.2010 року було накладено арешт на майно ОСОБА_3 , про що йому було оголошено в той же день 27 грудня 2010 року (а.с.44 т.1)
На сформовану земельну ділянку під спірним домоволодінням за адерсою ОСОБА_3 , який вже приватизував іншу земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 , не отримувався державний акт на землю, що було підтверджено повідомленням від Головного Управління Держгеокадастру у Харківській області від 15.04.2019 року (а.с.140 т.2) 
Із досліджених судом першої інстанції документів встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_8 (в подальшому ОСОБА_9 ) перебували в зареєстрованому шлюбі з 13.01.2001 року. Згідно рішення Московського районного суду м. Харкова від 14.07.2011 року шлюб між сторонами було розірвано. 
Згідно спірного договору дарування частини житлового будинку від 22.10.2010 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_3 передав безоплатно у власність ОСОБА_4 71/100 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , а ОСОБА_4 прийняла. Згідно договору на земельній ділянці 0,0752га, кадастровий номер земельної ділянки 6310138500:05:011:0003, розташовані житловий будинок та надвірні будівлі. 
Згідно копії спірного договору купівлі-продажу житлового будинку від 26.11.2011 року ОСОБА_4 продала ОСОБА_5 за 280000 гривень житловий будинок з надвірними будівлями, які розташовані на земельній ділянці розміром 0,0752 га, кадастровий номер 6310138500:05:011:0003 за адресою: АДРЕСА_1 . 
Також судом встановлено, що вирок суду в частині відшкодування завданої позивачам шкоди не виконаний, у зв`язку із чим позивач ОСОБА_2 звернулась до поліції, що підтверджується витягом із ЄРДР, правова кваліфікація за ч. 1 ст. 382 КК України (а.с. 45, 46 т. 2).
Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 09.08.2019 року у задоволенні подання старшого державного виконавця Московського ВДВС м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області про виділення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами було відмовлено. Зазначена ухвала була залишена без змін постановою Харківського апеляційного суду від 05.11.2019 року. За змістом зазначених судових рішень було встановлено, що земельна ділянка, кадастровий номер 6310138500:05:011:0003, не внесена до державного реєстру нерухомого майна та не зареєстрована за жодною особою на праві власності. 
Суд першої інстанції встановив, що укладаючи договір дарування від 22.10.2010 року, сторони насправді приховали його справжню мету - ухилитись від стягнення з ОСОБА_3 сум відшкодування шкоди за рахунок нерухомості, що підтверджується на даний час невиконанням вироку в частині відшкодування шкоди потерпілим. Відповідач ОСОБА_3 був обізнаний про трагічну загибель потерпілої ОСОБА_10 і з огляду на це передбачав негативні наслідки для себе у випадку накладення стягнення на предмет договору дарування. Він подарував частину будинку дружині, але залишався деякий час проживати та був зареєстрований в будинку, а потім зареєструвався в квартирі тещі - матері колишньої дружини. Згідно копії акту з місця мешкання відповідача, наданого із кримінальної справи, про проживання в будинку ОСОБА_3 з дружиною та дітьми, вбачається, що дарувальник фактично володів та користувався подарованим майном, був в ньому зареєстрований майже до наступної угоди до 02.11.2011 року, а потім зареєструвався в квартирі тещі, що свідчить, що зв`язок вже з юридично колишньою дружиною не був прерваний. (а.с.43, 153 т.2)
Згідно повідомлення Головного управління ДФС у Харківській області, отриманого на ухвалу суду від 19.04.2019 року, ОСОБА_4 в період з 01.01.2010 року по 31.12.2013 року до органів ДФС не подавала звітність про отримання у дарунок нерухомого майна та отримання доходу за продаж житлових приміщень (а.с.160 т.2) 
На час укладання договору дарування тривало слідство по кримінальній справі, в той час ОСОБА_3 передав безоплатно у власність дружині ОСОБА_4 нерухомість, а саме частину житлового будинку. Відповідач передбачав негативні наслідки для себе, у випадку його засудження та стягнення відшкодування шкоди, шляхом звернення стягнення саме на це нерухоме майно, яке в результаті договору дарування вже не належить відповідачу. Ці обставини стали підставою для звернення до суду з позовом про визнання цього договору дарування недійсним внаслідок його фіктивності, оскільки він був укладений між відповідачами з метою уникнення відшкодування завданої шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки.
Судом встановлено, що відповідач, відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно своїй дружині, був обізнаний про тяжкі наслідки ДТП, учасником якого він був, отже, міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно. Сторони договору дарування нерухомого майна, які є подружжям, та передбачали реальне настання правових наслідків, їх дії буди направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно саме до подружжя з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про відшкодування шкоди.
Про те, що це було сплановано відповідачем, а саме відчуження майна майже одразу після ДТП, свідчить його поведінка, так як відповідач не тільки подарував частину житлового будинку дружині, з якою у подальшому розлучився, але й продав в той же період ще один належний йому на праві власності житловий будинок. 
Суд відхилив показання відповідача ОСОБА_3 в частині того, що він повернув дружині будинок, який належав їй та був нею подарований, так як судом встановлено, з показань ОСОБА_4 , що даний будинок був придбаний за кошти самого відповідача, та був йому подарований до укладення шлюбу. 
Тому в частині визнання договору дарування від 22.10.2010 року та скасування його державної реєстрації, суд першої інстанції вирішив позов задовольнив.
З огляду на те, що в цій частині рішення суду набуло чинності, відповідно до 4. ст. 82 ЦПК України згадані обставини, які були встановлені судом, не потребують додаткового доказування в частині перегляду справи щодо недійсності договору купівлі-продажу 71/100 спірного будинку, яка була подарована, та наслідків недійсності цих договорів.
Суд першої інстанції не знайшов підстав для задоволення позовних вимог позивачів про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку від 26.11.2011 року в частині його 71/100 з наступних підстав. 
Судом відповідно дог наявних у справі доказів було правильно визнано встановленим, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був укладений договір купівлі-продажу будинку за адресою: АДРЕСА_1 . При суд також встановив, що спірний договір купівлі-продажу фактично був виконаний сторонами, оскільки за продаж будинку відповідач ОСОБА_4 отримала грошові кошти, сплатила податок з доходів від продажу нерухомого майна, була проведена державна реєстрація права власності на будинок, відповідач ОСОБА_5 разом із родиною зареєструвала місце свого мешкання в даному будинку, користується та мешкає в ньому після укладення договору. Уклала договори про надання комунальних послуг та сплачує їх, а також уклала договір на охорону будинку та встановлення сигналізації. 
Суд також вказав, що останній власник спірного житлового будинку з надвірними будівлями, відповідач ОСОБА_5 , не є зобов`язаною за вироком особою по відшкодуванню шкоди позивачам, про цей вирок вона дізналася у зв`язку з розглядом цієї цивільної справи, тому суд не встановив наявність у неї умислу на укладання фіктивного договору. Суд першої інстанції вважав, за не доведеності обставини, які б підтверджували фіктивність правочину, відсутні правові підстави для визнання такого договору фіктивним.
Колегія суддів частково приймає аргументи апеляційної скарги та не повністю погоджується з такими висновками суду.
Дійсно, у справі відсутні належні і допустимі докази, що ОСОБА_5 при укладенні спірного договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями діяла недобросовісно.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
2. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
3. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Всупереч нормам ст.ст. 89, 263 ЦПК України суд першої інстанції не надав належної оцінки встановленим обставинам справи про фіктивність оспореного договору дарування, який був укладений подружжям ОСОБА_9 з метою уникнути звернення стягнення на належну ОСОБА_3 71/100 частку у житловому будинку з надвірними будівлями, що пов`язано із вчиненням ним злочину, у скоєнні якого він був визнаний винний згаданим рішенням районного суду та який був визнаний судом недійсним.
Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивний правочин не породжує позитивних правових наслідків, тобто є нікчемним.
Крім того, до спірного правочину дарування, що не відповідає загальним критеріям добросовісності, визначених у ст. п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, та заборони зловживанням правом, ст. 13 ЦК України, у даному випадку також застосовується правовий інститут фраудаторності правочинів (правочини, що вчинені боржником на шкоду третім особам - кредиторам).
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) зроблено висновок, що «договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).
Під час розгляду цієї справи колегія суддів враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України, яку суд застосовує самостійно, оскільки за принципом «суд знає право» (jura novit curia), як елементу принципу пропорційності, ст. 11 ЦПК України, та відповідно до змісту ст.ст. 2, 5 ЦПК України в межах встановлених обставин справи самостійно здійснює пошук та застосування норм права, що не порушує принцип диспозитивності, ст. 13 ЦПК України. 
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв`язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.
При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).
З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.
Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння.
Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину.
Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.
Крім того, ЦК України передбачені засади захисту права власності. 
Зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння.
Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо: 1) майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) майно було викрадене у власника або особи, якій він передав майну володіння; 3) майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння.
Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов`язальний спосіб захисту. У зобов`язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно.
Отже, з віндикаційним позовом може звертатись лише дійсний власник майна, або особа, яка вважає себе власником майна.
Оцінюючи законність спірного договору купівлі-продажу суд першої інстанції не звернув уваги, що на обґрунтування своїх вимог в якості підстав визнання недійсними оскаржуваних договорів дарування та купівлі-продажу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вказали на те, що відчуження  ОСОБА_3 на підставі згаданого договору дарування, та у подальшому ОСОБА_4 - на підставі договору купівлі-продажу належних ОСОБА_3 71/100 спірного житлового будинку з надвірними будівлями були спрямовані на уникнення ОСОБА_3 від цивільно-правової відповідальності за скоєння злочину та всупереч вимогам постанови слідчого про арешт майна, що порушує їх право на стягнення присудженого за чинним вироком суду відшкодування шкоди та становить їх цивільний інтерес, який має бути захищений за допомогою правового механізму, передбаченому ст. 215, 216 ЦК України, тобто реституції, а не віндикації. 
Обраний         позивачами ОСОБА_11 , які не є власниками спірного майна, спосіб захисту в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 26.11.2011 житлового будинку з надвірними будівлями, укладеного між відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а не звернення до суду з позовом до добросовісного набувача із віндикаційним позовом, оскільки позивач не є власником спірного майна, - відповідає вимогам закону.
Саме до такого правового висновку щодо застосування згаданих норм матеріального права, ст.ст. 215, 216, 388 ЦК України, дійшов Верховний Суд у складі КЦС у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 182/2214/16-ц, яку з огляду на аналогічні обставини справи відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України застосовує колегія суддів та відхиляє доводи скарги про те, що у даному випадку позивачі не мають право витребувати спірне майно за правилами реституції, за їх безпідставністю.
Таким чином, оскільки спірний договір від 26.11.2011 купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями розташованих АДРЕСА_1 , в частині відчуження належної ОСОБА_3 71/100 частини, укладеного 26.11.2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 р-р № 11251240, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Петриченко О.О., був спрямований на порушення публічного порядку відшкодування потерпілим позивачам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 шкоди, завданої ОСОБА_3 внаслідок злочину, то відповідно до ст. 228 ЦК України цей договір є недійсний та нікчемний. Тому відповідно до ст. 216 ЦК України він не породжує в цій частині позитивних юридичних наслідків, внаслідок чого державна реєстрація цього договору в частині продажу 71/100 має бути скасована.
Як вбачається із висновку СОД ОСОБА_12 ринкова вартість оцінки для реалізації станом на 25.11.2011 71/100 частини спірного житлового будинку за надвірними будівлями, яку ОСОБА_5 придбала у ОСОБА_4 на підставі спірного договору купівлі-продажу, - складає 198800 грн (а.с. 190 т. 2), які були сплачені ОСОБА_5 у складі загальної вартості згаданого житлового будинку з надвірними будівлями 273789 грн. на підставі спірного договору купівлі-продажу від 26.11.2011 (а.с. 179 т. 2) . 
У порядку застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, передбачених ст. 216 ЦК України (реституції), слід також повернути у власність ОСОБА_3 71/100 часток житлового будинку з надвірними будівлями розташованих АДРЕСА_1 та стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 198800 грн, сплачених за придбання вказаної частки спірного житлового будинку з надвірними будівлями. 
Що стосується заяви відповідачів про застосування наслідків спливу трирічної позовної давності, передбачених у ст. 267 ЦК України, то колегія суддів в цьому питанні виходить з того, що заявлений ОСОБА_1 та ОСОБА_2 позов спрямований на захист цивільного інтересу на звернення стягнення на майно боржника за їх позовом про відшкодування немайнової шкоди, завданої смертю їх доньки і тому в силу п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 268 ЦК України на такі вимоги позовна давність не поширюється.
При цьому колегія суддів також вважає, що відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, згідно якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, та з урахуванням того, що позивачі дізналися про наявність спірного договору купівлі-продажу в межах трирічного строку, то слід визнати, що на день звернення до суду з цим позовом, строк позовної давності не сплив і тому відсутні підстави для застосування передбачених у ст. 267 ЦК України наслідків, про що заявили відповідачі під час розгляду справи по суті. 
Як вбачається з вироку Дзержинського районного суду м. Харкова від 14.12.2016 по кримінальній справі № 23011/9106/12 по звинуваченню ОСОБА_3 у скоєнні злочину, передбаченому ч. 2 ст. 286 КК України, невдовзі після ДТП 01 жовтня 2010 року ОСОБА_3 здійснив заходи до відчуження належного йому на праві власності майна з метою уникнення відшкодування завданої шкоди (а.с. 14 т.1). Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України встановлені згаданим вироком обставини щодо мають преюдиціальне значення по цій справі.
Тому порушений внаслідок укладення спірного договору купівлі-продажу цивільній інтерес позивачів на отримання за рахунок проданого майна відшкодування присудженої судом з відповідача ОСОБА_3 шкоди, завданої злочином, має бути захищений судом в частині визнання спірного договору купівлі-продажу недійсним, та задоволення похідних вимог про реституцію, скасування державної реєстрації частки майна за ОСОБА_5 та повернення згаданої частки до боржника ОСОБА_3 . В цій частині доводи скарги знайшли своє підтвердження. В іншій частині, що стосується земельних ділянок, доводи скарги перебувають поза межами розглянутого судом позову, тому відповідно до ст. 367 ЦПК України колегія суддів в цій частині не розглядає. 
Таким чином, оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, суд помилився із застуванням норм матеріального права, тому відповідно до п.п. 3. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції частково задовольняє скаргу та в оскарженій частині рішення суду першої інстанції скасовує, із ухваленням в цій частині нового рішення. 
Перерозподіл понесених позивачами судових витрат здійснюється відповідно до ст. 141 ЦПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384, 389 ЦПК України, суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 19 серпня 2020 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 26.11.2011 року житлового будинку з надвірними будівлями розташованого у АДРЕСА_1 , в частині відчуження 71/100 частини цього будинку ОСОБА_5 , і в цій частині ухвалити нове судове рішення.
Визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями розташованих АДРЕСА_1 , в частині відчуження 71/100 частини, укладеного 26.11.2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 р-р № 11251240, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Петриченко О.О., скасувавши державну реєстрацію договору.
У порядку застосування наслідків недійсності нікчемного правочину: повернути у власність ОСОБА_3 71/100 часток житлового будинку з надвірними будівлями розташованих АДРЕСА_1 ; стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 198800 грн, сплачених за придбання вказаної частки житлового будинку з надвірними будівлями. 
Стягнути з ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у розмірі по 4551 грн з кожного. 
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення був складений 15 лютого 2020 року.

Головуючий-суддя                                                        В.Б.Яцина.

Судді                                                                         І.В.Бурлака.

                                                                       О.М.Хорошевський