09.02.21
22-ц/812/332/21
Справа №485/57/20
Провадження № 22-ц/812/332/21
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.

П О С Т А Н О В А
Іменем України
09 лютого 2021 року                                                        м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
головуючого - Яворської Ж.М.,
суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу
ОСОБА_1 
на рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 30 листопада 2020 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Квєткою І.А., повний текст складено того ж дня, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя шляхом стягнення грошової компенсації за частку відчуженого майна,-

В С Т А Н О В И В:
У січні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя шляхом стягнення грошової компенсації за частку відчуженого майна.
Обґрунтовуючи позовні вимоги вказувала, що вона з ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі з 25 липня 2015 року до 29 листопада 2019 року.
У лютому 2019 року ними було придбано автомобіль ВАЗ 2115, 2001 року випуску, за 2350 доларів США, що було еквівалентно 63215 грн. 
Після фактичного припинення спільного проживання у липні 2019 року та на час розірвання шлюбу вони не змогли дійти згоди щодо поділу спільного майна, зокрема вказаного автомобіля.
Відповідач без її згоди, 24 липня 2019 року відчужив спірний автомобіль своїй матері ОСОБА_4 шляхом укладення договору дарування. 
Проти грошової компенсації за частину автомобіля, запропонованої нею, останній не погоджується.
Враховуючи викладене, з урахуванням уточнення позовних вимог, позивач просила стягнути з відповідача на її користь компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля, який є спільною сумісною власністю подружжя у розмірі 31 607 грн.50 коп.
Ухвалою Снігурівського районного суду Миколаївської області від 31 серпня 2020 року по справі призначено судову автотоварознавчу експертизу.
Рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 30 листопада 2020 року позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 30360 грн. компенсації вартості Ѕ частини автомобіля та судовий збір в розмірі 888 грн. 68 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі відповідач посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які судом першої інстанції визнано доведеними та невідповідність висновків суду обставинам справи, просив про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково, стягнувши з нього на користь позивача компенсацію за частку автомобіля у розмірі 12315 грн.50 коп., в решті рішення суду залишити без змін.
Зокрема, зазначав на залишення поза увагою судом істотних порушень вимог Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів при проведені судової автотоварознавчої експертизи та неврахування судом дійсної вартості автомобіля, яка згідно звіту №13141 від 27 липня 2019 року становить 24361 грн., а тому, на його думку, саме з такої суми суд повинен виходити стягуючи Ѕ вартості автомобіля.
Правом на подачу відзиву позивач не скористалася. 
Сторони про розгляд справи апеляційним судом повідомлені належним чином.
Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. 
Відповідно ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).
Відповідно до положень ч.ч. 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Рішення суду вказаним положенням закону відповідає в повній мірі.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, з 25 липня 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 25 листопада 2019 року розірвано (а.с.8,9).
Згідно вищезазначеного рішення фактичні шлюбні відносини між ними припинено з липня 2019 року.
За період шлюбних відносин у них народився син - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 7-10).
Під час перебування у шлюбі сторонами у лютому 2019 року придбано автомобіль ВАЗ 21150, сірого кольору, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , 2001 року випуску, який був зареєстрований за відповідачем, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , виданого ТСЦ 4841 (а.с. 80-зворот).
Відповідно до договору дарування 4841/2019/1581190 від 24 липня 2019 року ОСОБА_1 подарував вищезазначений автомобіль ОСОБА_6 (а.с.45).
Згідно звіту №13141 про експертну оцінку вказаного колісного транспортного засобу від 24 липня 2019 року( на дату відчуження) його вартість становить 24631 грн. 23 коп. (а.с.83,84).
На підставі вказаного договору дарування відбулась перереєстрація транспортного засобу з заміною номерного знаку з НОМЕР_2 на НОМЕР_4 , що підтверджується реєстраційною карткою ТЗ з Єдиного державного реєстру транспортних засобів, копією договору дарування 4841/2019/1581190 від 24 липня 2019 року з даними на підтвердження родинних відносин між матір`ю та сином (а.с. 42, 86-90), тобто під час перебування сторін у шлюбі.
Звертаючись до суду з даним позовом позивачка вказувала, що як на час припинення спільного проживання, так і на час розірвання шлюбу вони не дійшли згоди щодо розподілу спільного майна, зокрема вказаного автомобіля, а оскільки такий відповідачем було відчужено без її згоди, тому просила стягнути на її користь грошову компенсацію Ѕ вартості зазначеного автомобіля.
В процесі розгляду справи судом першої інстанції ухвалою від 31 серпня 2020 року по справі призначено судову автотоварознавчу експертизу.
Згідно висновку експерта №1346 від 23 жовтня 2020 року, середня ринкова ціна КТЗ ВАЗ 21150, сірого кольору, 2001 року випуску, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 станом на 31 серпня 2020 року могла становити - 60720, 00 грн.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов висновку, що автомобіль марки ВАЗ 21150 д/н НОМЕР_2 є спільним майном подружжя, був відчужений відповідачем на власний розсуд без згоди позивача і не в інтересах сім`ї, а також не на її потреби, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1/2 його вартості в рахунок компенсації її частки у спільному автомобілі ВАЗ 21150 д/н НОМЕР_2 , яка становить 30360,00 грн.
З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується в повному обсязі з огляду на наступне.
Засади шлюбу, а також правовідносини, які виникають із особистих немайнових та майнових прав та обов`язків подружжя, визначаються нормами СК України.
У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст.372 ЦК України.
До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.
Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до ч.ч.2,3 ст.325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Вказаною постановою роз`яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя.
Отже, один із подружжя може вимагати від іншого із подружжя 1/2 частину вартості спільного майна, якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби.
Установивши, що автомобіль ВАЗ 21150, придбаний під час шлюбу сторін, є спільною сумісною власністю подружжя, проте відповідач відчужив його без згоди позивача як іншого із подружжя, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню грошова компенсація вартості 1/2 частини спірного транспортного засобу.
При цьому висновок суду першої інстанції у повній мірі узгоджуються з правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц, відповідно до яких, у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.
Доводи апеляційної скарги про те, що дійсна вартість транспортного засобу встановлена звітом про експертну оцінку колісного транспортного засобу, а не висновком судової автотоварознавчої експертизи, не заслуговують на увагу, оскільки вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям, визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним із подружжя.
Посилання на залишення судом поза увагою істотних порушень вимог Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів колегія суддів відхиляє, оскільки не погоджуючись з висновком експерта, який на думку відповідача був складений з порушенням вищезазначеної Методики, останній не був позбавлений можливості звернутись до суду першої інстанції з клопотанням про проведення у справі повторної автотоварознавчої експертизи, натомість ознайомившись з таким висновком ні відповідач, ні його представник будь-яких заперечень щодо такого до суду першої інстанції не подавали.
Крім того, клопотання про призначення по справі повторної автотоварознавчої експертизи не подано і до суду апеляційної інстанції.
Аргументи апеляційної скарги проте, що висновок судової автотоварознавчої експертизи №1346 від 23 жовтня 2020 року є недопустимим доказом, не можуть бути взяті до уваги, адже він (висновок) виконаний уповноваженою особою (а.с.133-137), за формою і змістом відповідає вимогам Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, у тому числі, щодо можливості визначення вартості транспортного засобу без його огляду згідно наданих даних, а також містить дані щодо середньої ринкової вартості спірного автомобіля.
Наведені у апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки цим судом, який їх обґрунтовано спростував.
Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та обставини справи, вважає, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, законними та обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи.
Вагомих, достовірних та достатніх доказів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.
Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставами для його скасування, тому апеляційну скаргу у відповідності до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Оскільки рішення суду першої інстанції залишається без змін, відсутні передбачені законом підстави для розподілу судових витрат.
Керуючись ст. ст. 367,368, 374, 375, 381,382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 30 листопада 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий                                                                              Ж.М. Яворська
Судді                                                                                       Т.М. Базовкіна
               Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 09 лютого 2021 року.