Постанова
Іменем України
 
12 січня 2021 року              
 
м. Київ
 
провадження № 22-ц/824/1951/2021
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),
суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д.,
 
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 
 
на ухвалу Подільського районного суду м. Києва про повернення зустрічного позову
 
в складі судді Захарчук С.С.
 
від 02 грудня 2020 року 
 
у цивільній справі №369/5231/19 Подільського районного суду м. Києва
 
за позовом ОСОБА_2 
 
до ОСОБА_1 ,
 
треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної у м. Києві державної адміністрації,
 
про відібрання дитини
 
та за зустрічним позовом ОСОБА_1 
 
до ОСОБА_2 , 
 
третя особа - Служба у справах дітей Подільської районної у м. Києві державної адміністрації,
 
про позбавлення батьківських прав,
                                                    В С Т А Н О В И В: 
 
10 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Подільського районного суду м. Києва із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.
 
Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 02 грудня 2020 року зустрічну позовну заяву визнано неподаною та повернуто особі, яка її подала.
 
Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилався на те, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню.
 
В обґрунтування апеляційної скарги посилався на те, що він подав заяву про усунення недоліків, в якій виконав вказані судом в ухвалі без руху недоліки позовної заяви. 
 
Судом не враховано приписи п. 3 ч. 2, ч. 5 ст. 49 ЦПК України, згідно яких зустрічний позов разом із додатками надсилається на адресу учасників справи, а до суду подаються докази надсилання зустрічного позову.
 
Судом також не враховано приписи ст. 76 ЦПК України та в порушення ст. 229 ЦПК України на стадії прийняття зустрічного позову надано оцінку доказам, доданим до зустрічної позовної заяви.
 
За наведених обставин, просив скасувати ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 02.12.2020 та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
 
Позивач та третя особа за зустрічним позовом своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористалися.
 
За приписами ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду про повернення позовної (зустрічної) заяви розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
 
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
 
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 в листопаді 2020 року звернувся до Подільського районного суду м. Києва із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав. 
 
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19 листопада 2020 року позовну заяву залишено без руху з підстав її невідповідності вимогам п. 5 (виклад, обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини) ч. 3                 ст. 175 ЦПК України.
 
Також, судом зазначено, що позовну заяву подано без дотримання вимог ч. 1 ст. 177 ЦПК України та не додано до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів та третіх осіб.
 
З матеріалів справи вбачається, що на виконання ухвали суду ОСОБА_1 23.11.2020 подано заяву про усунення недоліків, в якій зазначено про те, що підстави позову викладені у зустрічній позовній заяві, серед яких не виконання ОСОБА_2 батьківських обов`язків. Також зазначив, що на підтвердження обставини не виконання ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків у зустрічному позові є посилання на докази, а саме на 3 аркуші зустрічної позовної заяви.
 
Щодо недоліку неподання копії зустрічного позову з додатками у заяві про усунення недоліків ОСОБА_1 зазначив, що дані документи на виконання вимог ч. 5 ст. 49 ЦПК України він направив відповідачу та третій особі, на підтвердження чого надав до суду докази їх надсилання.
 
02 грудня 2020 року Подільським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про визнання зустрічної позовної заяви неподаною та повернення відповідачу за первісним позовом.
 
Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем за первісним позовом не виконані вимоги ухвали суду від 19.11.2020.
 
Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його неправильним, з наступних підстав.
 
Суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів не інакше як на підставі заяви, поданої і оформленої в порядку, встановленому ст. 175, 177 ЦПК України.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 194 ЦПК України зустрічна позовна заява, яка подається з додержанням загальних правил пред'явлення позову, повинна відповідати вимогам статей 175 і 177 цього Кодексу.
 
Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.
 
Оскільки, виклад обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги, позивач здійснює на власний розсуд, а зі змісту зустрічної позовної заяви вбачається, що в цій заяві              ОСОБА_1 викладено обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, а також зазначено докази, що підтверджують кожну обставину, колегія суддів вважає помилковим висновок суду, що позовна заява не відповідає вимогам та змісту, встановленим п. 5 ч. 3                 ст. 175 ЦПК України.
 
Як вбачається зі змісту позовної заяви позивач за зустрічним позовом, посилався на те, що внаслідок невиконання ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків наявні підстави для позбавлення її батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зокрема, в зустрічній позовній заяві зазначено, що ОСОБА_2 ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не бере участі у вихованні сина, не цікавиться його станом здоров`я, не піклується про його фізичний, духовний та культурний розвиток, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення не сприяє засвоєнню дитиною загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до внутрішнього світу сина, не створює умов для отримання ним освіти. 
 
Крім того, вказуючи на такий недолік позовної заяви, як не виклад обставин позовної заяви, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, суд повинен був зазначити в ухвалі без руху мотиви, з яких він дійшов таких висновків, а не лише вказати на положення закону, якими визначено такі вимоги.
 
Також, зі змісту зустрічної позовної заяви вбачається, що на підтвердження викладених у позові обставин відповідач за первісним позовом посилається на письмові докази.
 
Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що суд в порушення ст. 229 ЦПК України на стадії прийняття позовної заяви до розгляду вдався в оцінку доказів, якими обґрунтовано зустрічні позовні вимоги.
Згідно ч. 5 ст. 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).
Частиною 3 статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Згідно ч. 1 ст. 229 ЦПК України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.
Отже, нормами процесуального права визначено, що кожна сторона самостійно визначає обсяг доказів, які вона надає суду у підтвердження своїх позовних вимог та заперечень, а оцінка достатності наданих доказів судом здійснюється під час судового розгляду, а не на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі.
За таких обставин, суд не має правових підстав для повернення зустрічної позовної заяви у зв`язку із ненаданням доказів, що підтверджують обставини, якими обґрунтовано вимоги.
Більш того, як вбачається з матеріалів справи відповідачем за первісним позовом долучено до зустрічної позовної заяви докази на обґрунтування своїх доводів, які на його думку, вказують на факт невиконання ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків, що є підставою для позбавлення її батьківських прав.
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що подана ОСОБА_1 зустрічна позовна заява відповідає вимогам п. 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, а тому висновок суду першої інстанції про залишення без руху позовної заяви з цих підстав, та в подальшому повернення позовної заяви у зв`язку з невиконанням вимог, є необґрунтованим.
 
Разом з тим, колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги, що є безпідставною вимога суду про надання копії зустрічного позову з додатками, відповідно до кількості учасників справи.
 
В той же час, колегія суддів вважає, що невиконання позивачем вимог ч. 1 ст. 177 ЦПК України, відповідно до якої позивач повинен додати до позовної заяви її копії та копії всіх додатків, не може бути підставою для повернення зустрічної позовної заяви у цій справі, з огляду на наступне.
 
За загальним правилом зустрічна позовна заява повинна відповідати вимогам, встановленим до позовної заяви, в тому числі щодо надання копії зустрічної позовної заяви з додатками, відповідно до кількості учасників справи.
 
Дотримання вимоги про надання копії зустрічної позовної заяви із додатками необхідно для виконання судом обов'язку направлення цих документівіншим учасникам судового процесу.
 
Так, звертаючись до суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_1 зазначив, що на виконання вимог п. 3 ч. 2 , ч. 5 ст. 49 ЦПК України, копію зустрічного позову з додатками він направив на адресу відповідача та на адресу третьої особи, на підтвердження чого до зустрічного позову долучив докази такого відправлення.
 
Відповідач за первісним позовом вважав, що таким чином він виконав вимоги, встановлені у ст. 49 ЦПК України щодо направлення копії зустрічного позову з додатками учасникам судового процесу. Однак, ОСОБА_1 помилково вважає, що в нього існував обов'язок направлення таких документів учасникам справи.
 
Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 49 ЦПК України відповідач має право подати зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом.
 
Згідно з ч. 5 ст. 49 ЦПК України у разі подання будь-якої заяви, передбаченої п. 2 ч. 2 та ч. 3 і 4 цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи.
 
Положеннями п. 2 ч. 2 та ч. 3 і 4 ст. 49 ЦПК України передбачено право позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог; змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.
 
Пункт 3 частини 2 статті 49 ЦПК України, яким передбачено право відповідача подати зустрічний позов, не включено до переліку, викладеного у ч. 5 цієї статті.
 
З наведеного слідує, що законодавцем не передбачено обов`язку позивача за зустрічним позовом направляти копії зустрічного позову з додатками для учасників справи та надання доказів такого направлення суду, замість надання копії зустрічної позовної заяви суду, відповідно до кількості учасників справи.
 
Разом з тим, відповідач за первісним позовом, направивши учасникам справи копії зустрічної позовної заяви з додатками фактично виконав дії, які переслідували мету, а саме обізнаність учасника процесу про існування зустрічних вимог, та наявність у них цих документів надало право на подання своїх відзивів.
 
За таких обставин, надто суворе дотримання судом правил процесуального законодавства свідчить про надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства, оскільки застосовані судом обмеження не повинні обмежувати чи зменшувати право доступу до суду таким чином або до такої міри, що порушується сама сутність права.
 
Надмірний формалізм під час вирішення питання про відкриття провадження у справі суперечить принципу верховенства права, завданням цивільного судочинства та порушує, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, право на доступ до суду.
 
Постановляючи ухвалу про визнання зустрічної позовної заяви неподаною та повернення її відповідачу за первісним позовом, суд першої інстанції на зазначене вище уваги не звернув, а тому висновок суду першої інстанції щодо повернення зустрічної позовної заяви відповідачу з підстав невиконання вимог ухвали суду про подання копії позовної заяви з додатками, зважаючи на відсутність інших недоліків, є помилковим.
 
Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. 
 
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. 
 
Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа не може бути безпідставно позбавлена на захист свого порушеного права, оскільки це буде порушенням права, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.
 
Враховуючи наведене, доводи, викладені в апеляційній скарзі, що ухвала суду першої інстанції про повернення зустрічної позовної заяви є безпідставною та перешкоджає подальшому провадженню у справі, колегія суддів вважає обґрунтованими.
 
Відповідно до ч. 6 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
 
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України порушення норм процесуального права, яке призвело до помилковості ухвали є підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
 
На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 369, 374, 379, 383, 384, 389 ЦПК України, 
 
                                                           П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
 
Ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 02 грудня 2020 року - скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий                                                                                                               О.Ф. Мазурик

Судді                                                                                                                            В.А. Кравець

                                                                                                                                  Л.Д. Махлай