ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2021 року 
м.Харків
Справа №639/7345/20
Провадження №22-ц/818/1372/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Кругової С.С.,
суддів Маміна О.В., Тичкова О.Ю., 
за участю секретаря Каплоух Н.Б.,
Учасники справи:
Позивач: Військова частина НОМЕР_1 ,
Відповідач: ОСОБА_1 , 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові 
апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на ухвалу Жовтневого районного суду м.Харкова від 23 листопада 2020 року, постановлену суддею Барковою Н.В., - 

у цивільній справі за позовом про стягнення штрафу за поставку неналежно маркованих товарів та пені за прострочення поставки товарів, -
в с т а н о в и в:
У листопаді 2020 року командир військової частини НОМЕР_1 звернувся до суду з позовною заявою про стягнення штрафу за поставку неналежно маркованих товарів та пені за прострочення поставки товарів до ОСОБА_1 , в якій просив стягнути з ОСОБА_1 на користь військової частини НОМЕР_1 штраф за поставку неналежно маркованих товарів у сумі 4 992,50 грн та пеню за прострочення поставки товарів у сумі 898,65 грн (а.с.1-3).

Ухвалою Жовтневого районного суду м.Харкова від 23 листопада 2020 року відмовлено у відкритті провадження у цивільній справі за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення штрафу по поставку неналежно маркованих товарів та пені за прострочення поставки товарів. Роз`яснено позивачу, що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції господарського суду.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції  визначено наявність  між сторонами  саме господарських  правовідносин, а із змісту та підстав позову вбачається що між сторонами - Військовою частиною НОМЕР_1 (замовник) та ФОП ОСОБА_1 - виник спір щодо належного виконання господарського договору – поставки запасних частин до дизельного підігрівача DBW-300.60 (а.с.15-17).

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, Військова частина НОМЕР_1 , яка є позивачем у справі,звернулася з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постанову нову ухвалу про відкриття провадження у справі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвала суду постановлена з порушенням норм процесуального права.
В обґрунтування скарги зазначає, що відповідач є фізичною особою, який на дату подання позову вже не має статусу суб`єкта підприємницької діяльності, а тому даний спір не підлягає вирішенню в господарських судах України, що є підставою для подання позову до суду загальної юрисдикції та має розглядатися в порядку цивільного судочинства. 
Відповідачем ОСОБА_1 відзив на апеляційну скаргу не подавався. 
Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином та завчасно, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень та телефонограма, зареєстрована за №547. 

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі наведеного, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що не з`явилися та повідомлялися завчасно і належним чином про дату, час та місце розгляду справи.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно ст.263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Ухвала суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає.
Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Поняття «суд, встановлений законом» містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.
За статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (як приклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).
Наведене свідчить про те, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року №2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.
Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.
З огляду на положення частини першої  статті 20 ГПК України,  а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.
Як уже зазначалось, звертаючись із позовом, позивач просив стягнути штраф за поставку неналежно маркованих товарів та пеню за прострочення поставки товарів за договором, укладеним між ним та ФОП ОСОБА_1 .
Аналіз змісту та підстав поданого позову свідчить про те, що спір між сторонами виник щодо виконання господарського договору, яким було опосередковано зобов`язальні правовідносини сторін спору з поставки запасних частин до дизельного підігрівача.
Відповідно до статті 3 ГК України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.
Згідно із частиною першою статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.
За частиною першою статті 173 ГК України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.
За положеннями статті 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.
Відповідно до статті 52 ЦК України ФОП відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.
За змістом статей 51, 52, 598-609 ЦК України, статей 202-208 ГК України, частини восьмої статті 4 Закону України від 15 травня 2003 року № 755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» у випадку припинення підприємницької діяльності ФОП (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.
Відтак, у разі припинення підприємницької діяльності фізичною особою як її права, так і обов`язки за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як за фізичною особою.
Фізична особа, яка мала статус суб`єкта підприємницької діяльності, але на дату подання позову втратила його, до 15 грудня 2017 року не могла бути стороною у господарському процесі, якщо для цього не було визначених ГПК України підстав. З часу державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи спори за її участю, зокрема пов`язані з підприємницькою діяльністю, що здійснювалася нею раніше, слід було розглядати за правилами цивільного судочинства, за винятком випадків, коли провадження у відповідних справах було відкрите у господарському суді до настання таких обставин. У разі припинення провадження у господарській справі на підставі пункту 6 частини першої статті 80 ГПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, спори за участю фізичної особи, яка припинила підприємницьку діяльність, мали розглядатися за правилами цивільного судочинства.
З 15 грудня 2017 року господарський суд згідно з пунктом 6 частини першої статті 231 ГПК України у редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 3 жовтня 2017 року не може закрити провадження у справі, якщо до подання позову припинено діяльність фізичної особи-підприємця, яка є однією зі сторін у справі.
Відтак, з 15 грудня 2017 року господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України у вказаній редакції спорів, в яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем.
Отже, доводи апеляційної скарги про те, що відповідач є фізичною особою, який на дату подання позову вже не має статусу суб`єкта підприємницької діяльності, а тому даний спір не підлягає вирішенню в господарських судах України, не відповідають наведеним вище приписам ЦК України та висновкам Великої Палати Верховного Суду, сформульованим у постановах від 5 червня 2018 року та 13 лютого 2019 року.
Мотивуючи відмову у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив із того, що заява підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції зробив правильний висновок, що вимоги Військової частини НОМЕР_1 про стягнення штрафу за поставку неналежно маркованих товарів та пені за прострочення поставки товарів не можуть розглядатися в порядку цивільного судочинства, а належать до юрисдикції господарського суду.
Отже відмова у відкритті провадження у цій справі є правильною саме з цих мотивів.
Таким чином, висновок суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України відповідає наведеним вище нормам матеріального та процесуального права.
З огляду на вказане колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі.
Жодних інших доводів на спростування висновків суду першої інстанції, викладених у оскаржуваному рішенні, апеляційна скарга не містить.

Відповідно до ч.1 ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись, ст.ст.294, 315, 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в: 
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 – залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м.Харкова від 23 листопада 2020 року – залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня проголошення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду на підставі ст.389 Цивільного Процесуального Кодексу України.

Головуючий                                                                        С.С.Кругова

Судді О.В.Маміна                                                                                          
О.Ю.Тичкова

повний текст постанови 
складено 17 лютого 2021 року