справа № 357/4570/20
головуючий у суді І інстанції Бондаренко О.В.
провадження № 22-ц/824/1756/2021
 
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
 
ПОСТАНОВА
 
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
           09 лютого 2021 року                                                                                м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Писаної Т.О.
суддів - Приходька К.П., Журби С.О.
за участю секретаря судового засідання - Костецької М.М.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 жовтня 2020 року та на додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватної фірми «СТЕПАНЕНКО І К», третя особа: директор Приватної фірми «СТЕПАНЕНКО І К» Степаненко Юрій Олександрович про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 
 
В С Т А Н О В И В:
 
У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПФ «СТЕПАНЕНКО І К», третя особа: директор Приватної фірми «СТЕПАНЕНКО І К» Степаненко Ю.О. про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Позовні вимоги мотивував тим, що 03 січня 2001 року його було призначено на посаду начальника відділу збуту ПФ «Степаненко І К», 07 серпня 2011 року його було переведено на посаду комерційного директора ПФ «Степаненко І К», згідно наказу №3-к від 11 липня 2001 року. Наказом ПФ «Степаненко І К» від 15 серпня 2019 року №43 «Про звільнення», його було звільнено з 15 серпня 2019 року з посади комерційного директора за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України. Вважав своє звільнення не законним, та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки заяви про звільнення з роботи за власним бажанням не писав, терміну припинення трудових відносин не визначав, тобто своєї згоди на звільнення не надавав. Всупереч вимогам законодавства та за відсутності його волевиявлення на звільнення з власної ініціативи, відповідач оскаржуваним наказом звільнив його з посади комерційного директора з 15 серпня 2019 року за власним бажанням, згідно ст.38 КЗпП України, тобто, наказ від 15 серпня 2019 року №43 «Про звільнення» виданий без належної правової підстави. Вказував, що відповідач не провів йому виплату розрахунку при звільненні, не повідомив про нараховані суми при звільненні та не видав належно оформлену трудову книжку. Його середня заробітна плата за останні два місяці роботи складала 8400,00 грн.(за червень 2019 року - 4200,00 грн, за липень 2019 року - 4200,00 грн). Розрахунок середньоденної заробітної плати: 8400,00 грн (за червень 2019 року - 4200,00 грн, за липень 2019 року - 4200,00 грн)/41 робочих дні*), (за червень 2019 року -18 робочі дні за липень 2019 року - 23 робочий день)=204,88 грн. Отже, середньоденна його заробітна плата складає 204,88 грн. Тому, просив скасувати судовий наказ ПФ «Степаненко І К» від 15 серпня 2019 року №43 «Про звільнення» та поновити його на посаді комерційного директора ПФ «Степаненко І К»; стягнути з ПФ «Степаненко І К» на його користь розрахунок при звільненні, з розрахунку середнього заробітку 204,88 грн за час вимушеного прогулу з 16 серпня 2019 року по день прийняття судового рішення та стягнути судові витрати у справі.
У подальшому представник позивача - адвокат Батура П.О. збільшив розмір позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з урахуванням середньоденної заробітної плати у розмірі 225,90 грн. 
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 жовтня 2020 року у задоволенні позову  ОСОБА_1 відмовлено.
Додатковим рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 листопада 2020 року стягнено з ОСОБА_1 на користь ПФ «СТЕПАНЕНКО І К» судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15000 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Вказує, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права.
У апеляційній скарзі не погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску строку звернення до суду. 
Скаржник зазначає, що наказ ПФ «Степаненко І К» від 15 серпня 2019 року №43 «Про звільнення», не містить відомостей про ознайомлення позивача з наказом, доказів вручення позивачу вказаного наказу матеріали справи не містять, а також в матеріалах справи відсутні акти відмови позивача від ознайомлення з наказом про звільнення. Зазначає, що ознайомився із наказом про звільнення лише 13 квітня 2020 року, що підтверджується клопотанням представника потерпілого про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження від 13 квітня 2020 року, а тому висновки суду першої інстанції про те, що позивач ознайомився з матеріалами кримінального провадження 18 березня 2020 року, враховуючи, що 06 березня 2020 року відповідачем на запит слідчого було надано оспорюваний наказ є помилковими та не відповідають фактичним обставинам справи.
Також вказує, що жодних повідомлень про необхідність отримання трудової книжки позивач не отримував, в матеріалах справи відсутні акти відмови позивача від отримання позивачем трудової книжки, тому, безпідставним є висновок суду першої інстанції, що відповідач здійснив заходи для отримання трудової книжки. Таким чином, вважає, що позивач не пропустив законодавчо встановлений строк звернення до суду з позовною заявою про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
В поданій ОСОБА_1 апеляційній скарзі на додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 листопада 2020 року посилається на порушення судом першої інстанції вимог ч. 3 ст. 141 ЦПК України у зв`язку із ухваленням необґрунтованого додаткового рішення у вказаній справі та просить його скасувати, прийняти нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви, щодо стягнення судових витрат.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач не погоджується із доводами апеляційної скарги, вважає їх недоведеними, а рішення суду першої інстанції правильним, яке просить залишити без змін.
Представники позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити з підстав, наведених у скарзі.
Представник відповідача ПФ «Степаненко І К» - адвокат Сова В.А. проти апеляційної скарги заперечував та просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Третя особа Степаненко Ю.О. проти апеляційної скарги заперечував та просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Частиною 1 ст. 367 ЦК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із ч. 1 ст. 376 ЦК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що позивача було звільнено з порушеннями, однак у позові було відмовлено з підстав пропуску передбаченого ст. 233 КЗпП України строку звернення до суду, та позивачем не було надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку для звернення до суду за захистом порушених прав.
Колегія суддів не може у повному обсязі погодитись з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.  
Судом установлено, що ПФ «Степаненко І К» зареєстрована 07 вересня 1995 року, що вбачається із свідоцтва про державну реєстрацію юридичних осіб №677000 (а.с.94).
Згідно з наказом №1К від 08 вересня 1995 року (а.с.95) Степаненка Ю.О. зараховано на посаду директора ПФ «Степаненко І К».
Позивач ОСОБА_1 з 03 січня 2001 року був призначений на посаду начальника відділу збуту ПФ «Степаненко І К», що підтверджується Наказом №1 від 03 січня 2001 року (а.с.71).
07 серпня 2011 року ОСОБА_1 , було переведено на посаду комерційного директора ПФ «Степаненко І К», згідно наказу №3-к від 11 липня 2001 року.
15 серпня 2019 року ОСОБА_1 було звільнено з посади комерційного директора за власним бажанням відповідно до ст.38 КЗпП України, що підтверджується Наказом від 15 серпня 2019 року №43 у якому підставою для звільнення указано заяву ОСОБА_1 , (а.с.72).
В наказі від 15 серпня 2019 року, також зазначено розпорядження - провести ОСОБА_1 розрахунок по заробітній платі та видати трудову книжку.
Відповідно до Витягу з Реєстру зареєстрованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (а.с.11), вбачається, що ОСОБА_1 з 01 січня 2010 року по 15 серпня 2019 року перебував в трудових відносинах з ПФ «Степаненко І К».
Із матеріалів справи також убачається, що ОСОБА_1 написав заяву про звільнення його із посади комерційного директора за власним бажанням 14 лютого 2018 року, проте, наказу про звільнення ОСОБА_1 протягом двох тижнів за його заявою не було прийнято та іншу особу на його посаду призначено не було. Разом з тим, фактичне звільнення позивача за його заявою відбулося відповідно до наказу № 43 від 15 серпня 2019 року, що суд першої інстанції визнав порушенням.
Таким чином, судом першої інстанції було встановлено неправомірність видання  ПФ «Степаненко І К» наказу від 15 серпня 2019 року № 43 «Про звільнення» та незаконність звільнення позивача з 15 серпня 2019 року за власним бажанням згідно із ст. 38 КЗпП України, оскільки відповідач через два тижні з дати написання вказаної заяви не виніс наказ про звільнення, тому між ОСОБА_1 та ПФ «Степаненко І К» тривали трудові відносини до видачі наказу від 15 серпня 2019 року «Про звільнення». 
Відповідач оскаржуване рішення в частині встановлених обставин та висновків суду щодо доведеності порушень при звільненні позивача з посади не оскаржував, тому колегія апеляційного суду переглядає оскаржуване рішення в межах доводів апеляційної скарги.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для висновку про пропуск звернення позивача з цим позовом до суду колегія апеляційного суду визнала їх обґрунтованими з огляду на наступне.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку для звернення до суду за захистом порушених прав, однак такі висновки суду є помилковими та не відповідають фактичним обставинам справи виходячи з наступного.
Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Отже, ст. 233 КЗпП України визначено, що перебіг строку звернення до суду (місячний строк звернення до суду) починається у разі: розгляду справи про звільнення - з дня вручення копії наказу про звільнення, або - з дня видачі трудової книжки.
Із матеріалів справи убачається, що оскаржуваний наказ ПФ «Степаненко І К» від 15 серпня 2019 року № 43 «Про звільнення», не містить відомостей про ознайомлення позивача з наказом, зокрема графа в наказі «з наказом ознайомлений ОСОБА_1 » не заповнена та не містить підпису позивача (т.1, а.с. 53, 72, 96). Доказів вручення позивачу наказу про звільнення, матеріали справи не містять, також в матеріалах справи відсутні акти відмови позивача від ознайомлення з наказом про звільнення.
Окрім цього, обґрунтовуючи поважність причин пропуску строку, позивач пояснював, що 20 лютого 2020 року він звернувся до Білоцерківського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області із заявою про вчинене кримінальне правопорушення в зв`язку з його незаконним звільненням із ПФ «Степаненко І К» та грубим порушенням законодавства про працю (т. 1, а.с. 41-44). 
19 березня 2020 року на адресу місцезнаходження з ПФ «Степаненко І К» адвокатом позивача був надісланий поштою адвокатський запит про надання документів щодо прийняття на роботу, переведення за період роботи, звільнення та підставу звільнення ОСОБА_1 , проте, зазначений адвокатський запит не був отриманий відповідачем та повернутий за зворотною адресою (т.1, а.с. 41-44). 
06 квітня 2020 року на адресу місцезнаходження ПФ «Степаненко І К» через кур`єрську службу був повторно надісланий зазначений вище адвокатський запит, проте, відповідач відмовився отримати запит, що підтверджується повідомленням про відмову в отриманні від 10 квітня 2020 року (т.1, а.с. 46-47).
13 квітня 2020 року на адресу місцезнаходження ПФ «Степаненко І К» в черговий раз був надісланий адвокатський запит про надання документів щодо прийняття на роботу, переведення за період роботи, звільнення та підставу звільнення ОСОБА_1 , який 24 квітня 2020 року був отриманий відповідачем, що підтверджується за даними сайту Укрпошти (т.1, а.с. 48-50), проте доказів на підтвердження направлення позивачу вказаних документів матеріали справи не містять.
Таким чином, позивачем надано суду докази на підтвердження того, що ним були вчинені всі необхідні дії для самостійного отримання копії оскаржуваного наказу про звільнення.
Із матеріалів справи також убачається, що позивач ознайомився із наказом ПФ «Степаненко І К» від 15 серпня 2019 року № 43 про звільнення лише 13 квітня 2020 року, що підтверджується клопотанням представника позивача про ознайомлення із матеріалами кримінального провадження (т.1, а.с. 177), оскаржуваний наказ був доданий до пояснення відповідача від 01 квітня 2020 року (т.1, а.с. 16).
 Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про те, що позивач ознайомився із матеріалами кримінального провадження 18 березня 2020 року, враховуючи, що 06 березня 2020 року відповідачем на запит слідчого було надано оспорюваний наказ, є помилковими та не відповідають обставинам справи, оскільки наявна в матеріалах справи відповідь ПФ «Степаненко І К» від 06 березня 2020 року на запит слідчого з доданою копією наказу про звільнення, не може слугувати доказом перебування її в матеріалах кримінального провадження 18 березня 2020 року, так як на указаній відповіді відсутні будь-які відомості про її реєстрацію в канцелярії Білоцерківського ВП ГУ НП в. Київській області або докази її направлення поштою (т.1, а.с. 209).
Таким чином, суд першої інстанції належним чином не дослідив питання та не встановив дату отримання та приєднання до матеріалів кримінального провадження поліцією відповіді ПФ «Степаненко І К» від 06 березня 2020 року. Разом з тим, з матеріалів справи убачається, що спірний наказ був наданий в якості додатку до пояснень відповідача лише 01 квітня 2020 року (т.1, а.с. 16).
Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно п.4.2 «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників» затвердженої наказом №58 від 29.07.1993 року Міністерства праці України, зареєстрованої в Мінюсті України 17.10.1993 року за №110, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою заявою працівника.
Відповідно до акта № 8 від 15 серпня 2019 року, ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці в день звільнення (т. 1, а.с. 105), тобто в цей день відповідач повинен був надіслати повідомлення щодо необхідності отримання трудової книжки в зв`язку із звільненням.
Із матеріалів справи убачається, що до своїх пояснень від 01 квітня 2020 року у кримінальному провадженні №12020110030000716 від 21 лютого 2020 року, відповідачем було додано повідомлення від 16 серпня 2019 року про необхідність отримання трудової книжки (т. 1, а.с. 17), з якого не вбачається - кому надіслане повідомлення, за якою адресою, також не містить інформації про звільнення. Доказів відправлення даного повідомлення та отримання його позивачем матеріали справи не містять.
Також убачається, що до відзиву на позов відповідачем додано повідомлення про необхідність отримання трудової книжки від 17 березня 2020 року (т.1, а.с. 114), з якого теж не вбачається - кому надіслане повідомлення та за якою адресою. Доказів отримання указаного повідомлення позивачем матеріали справи також не містять.
Натомість, матеріали справи містять заяву позивача від 13 квітня 2020 року відповідно до якої, позивач звернувся до відповідача з проханням переслати трудову книжку поштою рекомендованим листом (т.1, а.с. 19-20), за даними із сайту Укрпошта вказана заява отримана відповідачем 07 травня 2020 року (т.1., а.с. 142).
Однак, в матеріалах справи відсутні докази направлення трудової книжки позивачу.
За таких обставин, суд першої інстанції помилково вважав, що строк звернення до суду слід відраховувати з дати, коли позивач міг довідатись про його звільнення, а не з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки, як це передбачено положеннями ст. 233  КЗпП України, що свідчить про неправильне застосування указаної норми права.
Такої ж позиції дотримується і Верховний Суд при розгляді аналогічних спорів, зокрема у постанові від 30 жовтня 2019 року у справі № 503/361/16-ц.
Таким чином, оскільки доказів отримання позивачем наказу про звільнення та трудової книжки матеріали справи не містять, а з матеріалів справи убачається, що з наказом про звільнення від 15 серпня 2019 року № 43, із зазначенням підстави для відповідного звільнення, яка була вказана у наказі, позивач ознайомився лише 13 квітня 2020 року із матеріалів кримінального провадження та 07 травня 2020 року звернувся з позовом до суду першої інстанції, тобто в місячний строк, що передбачено ст. 233 КЗпП України. Тому позивач не пропустив встановлений законом строк звернення до суду з позовною заявою.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-2426цс15.
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. 
Положеннями ст. 43 Конституції України також передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Таким чином, лише за наявності доведених підстав для звільнення та вчинення роботодавцем дій про повідомлення робітника про його звільнення та підстави такого звільнення, може бути дотримана відповідна конституційна гарантія.
Позивач не визнає обставину своєчасного його повідомлення про звільнення та підстави такого звільнення, тому указані обставини повинні бути доведені відповідачем на загальних підставах, однак відповідач беззаперечних доказів у спростування вимог позову не надав. В той же час позивач надав докази самостійного звернення до відповідача для отримання наказу про звільнення, які залишені відповідачем без відповіді.
З урахуванням наведеного висновок суду про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску строку звернення до суду є помилковим, та відповідно рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову в частині скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі.
Частиною другою статті 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року.
У пункті 8 цього Порядку зазначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
З довідки про доходи №01/06-01 від 01 червня 2020 року вбачається, що заробітна плата ОСОБА_1 за два останніх повністю відпрацьованих місяці (червень - липень 2019 року) перед звільненням складала 9262,22 грн (за червень 2019 року - 4600 грн, за липень 2019 року - 4662,22 грн), кількість відпрацьованих днів - 41 дні, а тому середньоденний заробіток становить 225,90 грн.
Відповідачем розмір середньоденного заробітку не спростовано.
Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16 серпня 2019 року по 12 січня 2021 року складає 122 889,60 грн (225,90 грн х 544 д.), який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача з подальшим відрахуванням усіх необхідних платежів та зборів.
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення із ним розрахунку з боку роботодавця.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України, така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.
 Велика Палата Верховного Суду погодилась із правовою позицією ВСУ від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 щодо застосування принципу співмірності і з тим, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми, однак відступила від його висновку у частині врахування критеріїв, за якими можна зменшити розмір відшкодування, і вважала, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, із чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Враховуючи, що позовні вимоги про стягнення середнього заробітку полягають у незаконному звільнені та невиплаті заробітної плати за час вимушеного прогулу, періоду невиплати заробітної плати та своєчасного звернення позивача з цим позовом, встановлених судом обставин щодо незаконного звільнення позивача та невчинення відповідачем дій про повідомлення позивача про його звільнення,середній заробіток за час вимушеного прогулу підлягає стягненню у повному обсязі.
На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову на підставі ст. 376 ЦПК України.
Оскільки апеляційним судом ухвалено рішення на користь позивача, скасуванню також підлягає додаткове рішення у вказаній справі від 03 листопада 2020 року, яким здійснено розподіл судових витрат з врахуванням результатів розгляду справи районним судом, яким в позові відмовлено.
Згідно з положеннями частин 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Частиною шостою вказаної статті встановлено, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Проте, пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні/за час вимушеного прогулу під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях.
Таким чином, судовий збір за подання позовної заяви з урахуванням збільшених позовних вимог складає 840,80 грн за немайнову вимогу (про поновлення на роботі) та 840,80 грн за майнову вимогу (стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу).
За подання апеляційної скарги розмір судового збору становить 1261,20 грн за немайнову вимогу та 1261,20 грн за майнову вимогу.
Зважаючи на викладене, з ПФ «Степаненко І К»на користь держави підлягає стягненню судовий збір, передбачений за вимогу про поновлення на роботі у розмірі 840,80 грн та судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1261,20 грн передбачений за відповідною вимогою.
З ПФ «Степаненко І К» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви за вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 840,80 грн, а також за подання апеляційної скарги у розмірі1261,20 грн за перегляд справи щодо указаної вимоги у суді апеляційної інстанції.
Приписами ст. 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема й витрати на професійну правничу допомогу.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно з частинами 1, 2, 3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
За п. 1 ч. 2 та ч. 3 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Також, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу.
Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).
Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
У своїй постанові від 27 червня 2018 у справі № 826/1216/16 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження вимог про відшкодування витрат на правничу допомогу ОСОБА_1 надав суду першої інстанції копію договору №23/ЦС про надання правничої допомоги від 10 квітня 2020 року та додаток № 1 до договору від 10 квітня 2020 року, укладеного між ОСОБА_1 та АО «Компаньйон та партнери»,  розрахунок наданих послуг та платіжні доручення про оплату витрат на правничу допомогу  в сумі 10 000 грн (платіжне доручення а.с. т.2, а.с. 7-8) та в сумі 5 000 (т.1, а.с.12 ).
Із поданого ОСОБА_1 клопотання про приєднання доказів понесення позивачем витрат на правничу допомогу від 19 жовтня 2020 року, також убачається, що 12 жовтня 2020 року ОСОБА_1 направив розрахунок судових витрат відповідачу для ознайомлення та подачі до суду  своїх заперечень щодо сум судових витрат, які заявник просить відшкодувати. 
Відповідачем не було заперечено, що заявлена позивачем сума витрат на правничу допомогу є неспівмірною із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, або обсягом наданих адвокатом послуг. Також відповідач не заявив клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу.
Відповідно до положень частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Беручи до уваги викладене та зважаючи на зазначені положення законодавства, враховуючи принцип диспозитивності та змагальності, відсутність клопотання іншої сторони про зменшення таких витрат, обсяг послуг, які були надані адвокатом, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 грн.
 
Керуючись статтями 367, 368, 369, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд,
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 жовтня 2020 року та додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 листопада 2020 року скасувати.
Позов  ОСОБА_1 до Приватної фірми «СТЕПАНЕНКО І К», третя особа: директор Приватної фірми «СТЕПАНЕНКО І К» Степаненко Юрій Олександрович про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулузадовольнити.
Скасувати наказ Приватної фірми «СТЕПАНЕНКО І К» від 15 серпня 2019 року № 43 «Про звільнення» та поновити ОСОБА_1 на посаді комерційного директора Приватної фірми «СТЕПАНЕНКО І К».
Стягнути з Приватної фірми «СТЕПАНЕНКО І К» (ЄДРПОУ 23576814) на користь  ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16 серпня 2019 року по 09 лютого 2021 року у розмірі 122 889 (сто двадцять дві тисячі вісімсот вісімдесят дев`ять) грн 60 коп. з подальшим відрахуванням усіх необхідних платежів і зборів, 2 114 (дві тисячі сто чотирнадцять) грн судового збору та витрати на правову допомогу в сумі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) грн.
Стягнути з Приватної фірми «СТЕПАНЕНКО І К» (ЄДРПОУ 23576814)  на користь держави  2 102 (дві тисячі сто дві) грн судового збору.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Повне судове рішення складено 15 лютого 2021 року.

Головуючий                                                                  Т.О. Писана
 
Судді                                                                              К.П. Приходько
 
                                                                                        С.О. Журба