СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
проспект Незалежності, 13, місто Харків, 61058

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" січня 2021 р.                                                                  Справа № 922/1297/20  

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Фоміна В.О., суддя Білоусова Я.О., суддя  Пуль О.А. 
за участю секретаря судового засідання Курченко В.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Транс Енерго" (вх. № 3490 Х/2) на ухвалу Господарського суду Харківської області від 23.11.2020 у справі № 922/1297/20, постановлену у приміщенні Господарського суду Харківської області суддею Новіковою Н.А., повний текст ухвали складено 26.11.2020, 
за позовом Комунального підприємства "Київський метрополітен", м. Київ, 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Транс Енерго", смт. Донець, Балаклійський район, Харківська область,
про стягнення штрафних санкцій у розмірі 107457,37грн
ВСТАНОВИЛА:
Рішенням Господарського суду Харківської області від 21.10.2020 у справі №922/1297/20 частково задоволено позов. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Транс Енерго" на користь Комунального підприємства "Київський метрополітен" 47490,10 грн пені, 27096,30грн 7% штрафу, 1459,00грн судового збору. Відмовлено у задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені в розмірі 30771,23грн та 7% штрафу в розмірі 2 099,79грн.
11.11.2020 на виконання вказаного рішення Господарським судом Харківської області видано наказ від 11.11.2020 на примусове виконання рішення суду.
Водночас, 11.11.2020 від Товариства з обмеженою відповідальністю "Транс Енерго" надійшла заява про розстрочку виконання судового рішення Господарського суду Харківської області від 21.10.2020 у справі №922/1297/20 (вх. №26314 від 11.11.2020), в якій заявник просив розстрочити виконання рішення Господарського суду Харківської області від 21.10.2020 в частині стягнення з відповідача грошових коштів на 10 платежів рівними частинами з щомісячною виплатою.
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 23.11.2020 у справі №922/1297/20 відмовлено у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Транс Енерго" про розстрочку виконання судового рішення Господарського суду Харківської області у справі №922/1297/20 (вх. №26314 від 11.11.2020).
Вказана ухвала місцевого господарського суду з посиланням на приписи статей 18, 331 ГПК України мотивована тим, що відповідач не довів наявність обставин, які істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, як підстави для розстрочення виконання судового рішення по цій справі, а відтак, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання відповідачу розстрочки виконання рішення суду, у зв`язку з чим відмовив у задоволенні вказаної заяви.
Не погодившись з вказаною ухвалою місцевого господарського суду, Товариство з обмеженою відповідальністю "Транс Енерго" звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Харківської області від 23.11.2020 у справі №922/1297/20 та ухвалити нове рішення про задоволення заяви ТОВ "Транс Енерго", яким розстрочити виконання рішення Господарського суду Харківської області від 21.10.2020 в частині стягнення з ТОВ "Транс Енерго" на користь КП "Київський метрополітен" 47490,10 грн пені, 27096,30 грн 7% штрафу та 1459,00 грн судового збору на 10 платежів рівними частинами з щомісячною виплатою. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на те, що під час постановлення вказаної ухвали місцевий господарський суд неповно встановив обставини, що мають значення для справи, та залишив поза увагою загальновідомі обставини щодо запровадження на території України карантинних заходів, які негативно впливають на економічну ситуацію в країні, зокрема, фінансову стабільність відповідача. Відтак, розстрочка виконання рішення суду не є спробою уникнути відповідальності, а спрямована на недопущення погіршення фінансового стану боржника. Проте, місцевий господарський суд не надав оцінки співмірності наслідків розстрочки виконання рішення для кредитора та боржника.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.12.2020 для розгляду даної справи у сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Фоміної В.О., судді Білоусової Я.О., судді Пуль О.А.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 22.12.2020 відкрито апеляційне провадження, призначено розгляд апеляційної скарги на 21.01.2021 о 16:15 год.
04.01.2021 до суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він не погоджується з доводами апеляційної скарги, зазначає, зокрема, про те, що для виправдовування розстрочення виконання рішення суду недостатньо лише зазначити про відсутність у боржника коштів, адже обов`язково мають враховані і інтереси іншої сторони спору, на користь якої прийнято рішення. У відзиві позивач просить залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, ухвалу Господарського суду Харківської області від 23.11.2020 без змін. 
Також від відповідача надійшла заява про розгляд справи без його участі, яка задоволена колегією суддів з огляду на те, що явка сторін в судове засідання обов`язковою не визначалась, а також на наявність його позиції у справі, викладеної у відзиві на апеляційну скаргу.
В судовому засіданні 21.01.2021 представник відповідача наполягала на задоволенні вимог апеляційної скарги, навела відповідні пояснення, просила суд скасувати ухвалу Господарського суду Харківської області від 23.11.2020 та задовольнити заяву відповідача про надання розстрочки виконання рішення.
Відповідно до статті 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення предстааника відповідача, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах, встановлених статтею 269 ГПК України, а також перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, встановила наступне.
В обгрунтування заяви про розстрочку виконання судового рішення, ТОВ "Транс Енерго" посилається на постанову Кабінету Міністрів України №956 від 13.10.2020, якою внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SAVS-CoV-2» від 22.07.2020 №641, якими продовжено в Україні дію карантину до 31.12.2020.
Як зазначає відповідач, запровадження в Україні карантинних заходів та встановлення ряду заборон сприяють збитковій діяльності та призводять до порушення фінансової стабільності ТОВ "Транс Енерго", що позбавляє підприємство можливості своєчасно виконувати свої зобов`язання, а режим надзвичайної ситуації, спричинений коронавірусом SARS-Co-V-2 є надзвичайною подією, яка унеможливлює здійснення господарської діяльності у звичайному режимі, що свідчить про наявність виняткових (особливих) і непереборних обставин, через які істотно ускладнюється виконання відповідачем рішення суду.
Також заявником вказано, що звернення з заявою про розстрочення виконання рішення суду не є спробою уникнення від відповідальності, а навпаки, це організація та створення умов для подальшого повного виконання судового рішення та покращення власного фінансового стану, оскільки підприємство має і інші грошові зобов`язання, зокрема, виплата заробітної плати, сплата податків, комунальних платежів, кредити тощо. 
До заяви про розстрочення виконання рішення суду заявником надано лише докази на підтвердження направлення заяви іншій стороні та довіреність представника.
Як зазначалось, 23.11.2020 Господарським судом Харківської області у даній справі прийнято ухвалу про відмову у задоволенні заяви відповідача про розстрочення виконання рішення суду, з огляду на недоведеність обставин, викладених заявником в обгрунтування підстав розстрочення. 
Розглянувши вказану ухвалу на предмет правильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та на предмет порушень норм процесуального права, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні заяви відповідача про розстрочення виконання рішення суду у даній справі. 
Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 18 Господарського процесуального кодексу України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Конституційним Судом України у п. 2 мотивувальної частини рішення від 13.12.2012 року №18-рп/2012 зазначено, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.
Згідно із ч. 1 ст. 239 ГПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.
Відповідно до статті 331 ГПК України, за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Заява про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення розглядається у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує:
1) ступінь вини відповідача у виникненні спору;
2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан;
3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.
Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови. При відстроченні або розстроченні виконання судового рішення суд може вжити заходів щодо забезпечення позову. Про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення, встановлення чи зміну способу та порядку його виконання або відмову у вчиненні відповідних процесуальних дій постановляється ухвала, яка може бути оскаржена. У необхідних випадках ухвала надсилається установі банку за місцезнаходженням боржника або державному виконавцю, приватному виконавцю.
Колегія суддів зазначає, що вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.
Тобто, підставою для розстрочки виконання рішення має бути існування об`єктивних, непереборних, виняткових обставин, що ускладнюють вчасне виконання рішення.
При цьому, розстрочка виконання рішення є правом, а не обов`язком суду, яке, до того ж, реалізується у будь-який час від набрання рішенням законної сили та до його фактичного повного виконання, але виключно у виняткових випадках та за наявністю підстав, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.
Таким чином, особа, яка подала заяву про відстрочку або розстрочку виконання рішення повинна довести наявність обставин, що ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення господарського суду у даній справі. До заяви мають бути додані докази, які підтверджують обставини, викладені в заяві щодо неможливості чи ускладнення виконання рішення.
Разом з тим, як правильно зазначено судом першої інстанції, відповідачем в обґрунтування підстав надання розстрочки, до заяви не надано жодного доказу, який би свідчив про погіршення його майнового стану у зв`язку із запровадженням на території України карантинних заходів.
Відповідно до частини першої статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За приписами ч.1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).
Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем до апеляційної скарги додано документи, на підтвердження майнового стану відповідача, зокрема, довідка банківської установи про залишок коштів на рахунку, оборотно-сальдова відомість, фінансова звітність мікропідприємства за 2019 рік а також договори поставки товарів, укладених з контрагентами відповідача від 09.10.2020 року, від 22.07.2020, від 16.11.2020, від 09.06.2020, від 30.11.2020, від 06.10.2020.
В апеляційній скарзі відповідач також зазначає, що суд першої інстанції при дослідженні характеру обставин як виняткових чи ускладнюючих виконання, мав керуватися не тільки формальними підставами (наприклад, документами, що підтверджують скрутне фінансова становище боржника), а й досліджувати добросовісність боржника та наявність у нього прагнення до виконання рішення суду, а не до затягування виконання, а також можливий вплив рішення суду на кредитора. 
А посилаючись на укладені між контрагентами договори від 09.10.2020 року, від 22.07.2020, від 16.11.2020, від 09.06.2020, від 30.11.2020, від 06.10.2020 поставки товарів, відповідач зазначає про те, що їх укладення є підтвердженням прагнення ТОВ «ТРАНС Енерго» до виконання рішення суду у даній справі.
Однак, станом на час звернення з заявою про розстрочення виконання судового рішення у даній справі, докази на підтвердження скрутного матеріального становища відповідача в матеріалах справи були відсутні, до заяви про розстрочення заявником не надані.
При цьому, ТОВ «ТРАНС Енерго» до апеляційної скарги не надано доказів неможливості подання таких доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. 
Тому, в силу положень частини 3 статті 269 ГПК України, яка визначає обмеження у поданні до суду апеляційної інстанції доказів, які не були предметом дослідження в суді першої інстанції, колегією суддів не приймаються докази, які надані відповідачем до апеляційної скарги в обгрунтування підстав розстрочення виконання судового рішення у даній справі. 
Крім того, колегія суддів зазначає, що суд апеляційної інстанції має право досліджувати нові докази, якщо неподання таких доказів до суду першої інстанції було зумовлене поважними причинами (поважність причин повинен довести скаржник).
Вказане положення закріплене законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні в них докази, на підтвердження своєї позиції в суді першої інстанції, а не чекати, коли їм буде відмовлено у задоволенні їх вимог за недоведеністю, та потім вишукувати нові докази і долучати їх до апеляційної скарги.
Колегія суддів також не погоджується і з доводами відповідача про те, що відмовляючи у наданні розстрочки виконання судового рішення, Господарський суд Харківської області обмежує економічну широту господарських відносин при виконанні судових рішень, підпорядковуючи їх суровій процесуальній формі, адже виконання судом процесуальних вимог закону є визначальним при відправленні правосуддя та дотриманні принципу верховенства права.
Відповідно до частини 1 статті 9 Конституції України частиною національного законодавства України є Конвенція про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікована Верховною Радою України (Закон України від 17.07.97 №475/97-ВР).
Колегія суддів зважає на п. 1 статті 6 §1 Конвенції, яка гарантує кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ до правосуддя, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань. Однак, це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося, на шкоду одній із сторін.
ЄСПЛ, вкотре підкреслюючи свою субсидіарну роль і наголошуючи, що зазвичай не бере на себе функцію суду першої інстанції з встановлення фактів, визнавав, що застосовує стандарт доказування "поза розумним сумнівом" (§§ 480, 481  рішення від 31.05.2018 у справі "Абу Зубайда проти Литви", § 26(1) рішення від 08.07.2004 у справі "Ілашку та інші проти Молдови та Росії"). Водночас, стосовно доведення окремих обставин Суд визнавав за необхідне відхилитися від цього стандарту. Так, внаслідок неподання урядом запитаних істотних доказів або достатніх пояснень стосовно певних обставин, які підлягали доведенню іншою стороною, Суд вказав на можливість дійти висновків про існування цих обставин (adverse inferences), та ухвалити рішення стосовно таких обставин із застосуванням значно нижчого стандарту переваги доказів (preponderance of evidence) (§ 107 рішення від 10.12.2010 у справі "Трепашкін проти Росії (№ 2)". Суд підкреслював, що відповідно до його усталеної практики, доведеність може випливати зі співіснування достатньо сильних, чітких та взаємоузгоджених умовиводів або такого ж плану неспростованих презумпцій (§ 481 рішення від 31.05.2018 у справі "Абу Зубайда проти Литви"). Окрім того, рівень переконаності, необхідний для досягнення відповідного висновку, та, у зв`язку з цим, питання про покладення тягаря доведення, з необхідністю пов`язані зі специфікою фактів, природою тверджень та передбаченим Конвенцією правом, про яке йдеться. Суд також зважає у своїй практиці на серйозність наслідків, які пов`язані з можливим рішенням, що Договірна держава порушила фундаментальні права (§ 481 рішення від 31.05.2018 у справі "Абу Зубайда проти Литви"). 
Що стосується загальної теорії доказів і доказування, то позиція ЄСПЛ у цьому випадку не бачить ніякої дискримінації, оскільки виходячи зі змісту статті 6 Конвенції, право кожного на захист жодним чином не допускає обмеження держави у виборі правових засобів і їх реалізації в ході звинувачення. На думку ЄСПЛ в даній ситуації принцип рівноправності і змагальності сторін не порушується. У своїх доводах ЄСПЛ виходить з теорії «рівності зброї», тобто зрівнювання сторін не за кількісними ознаками наданих повноважень, а за процесуальним статусом в ході усього процесу, в тому числі і в суді,    що підтверджує, наприклад, Постанова ЄСПЛ у справі «Рожков проти РФ» від 31.10.2013. Сам принцип «рівності зброї» передбачає, що кожній зі сторін повинна бути надана розумна можливість представляти свою правову позицію, включаючи свої докази таким чином, щоб вона не була поставлена в значно менш вигідне становище, ніж інша сторона.
Таким чином, із підстав, умов та меж надання розстрочки виконання судового рішення слідує, що безпідставне надання розстрочки без обґрунтованих на те мотивів, надану на тривалий період без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке судове рішення не може вважатися законним та справедливим.
Відтак, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про те, що виходячи з вимог процесуального законодавства суд першої інстанції, вирішуючи питання про розстрочку виконання рішення у даній справі, прийняв обгрунтоване рішення щодо відмови у задоволенні заяви відповідача, адже на підтвердження обставин, викладених в заяві про розстрочення, заявником, не надано відповідних доказів, що в силу приписів статей 73, 76 ГПК України є підставою вважати про недоведеність обставин, які відповідач виклав в заяві. 
У справі «Устименко проти України» (заява № 32053/13) Європейський суд з прав людини констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом першим статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Процедура розгляду справи судами повинна відповідати вимогам статті 6 Конвенції та положенням законодавства України та має бути збалансована з реальністю правового захисту та ефективністю рішень судів усіх інстанцій, як найважливіших аспектів реалізації принципу верховенства права.
Керуючись практикою Європейського Суду з прав людини, колегія суддів зазначає, що у Рішенні «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року) Високий Суд вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
За таких обставин, доводи викладені в апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження в матеріалах даної справи та спростовуються вищенаведеним. 
Статтею 236 ГПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Обставини встановлені судом апеляційної інстанції при розгляді даної справи не призвели до задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни оскаржуваного судового акту, у зв`язку з чим ухвала Господарського суду Харківської області від 23.11.2020 у даній справі залишається колегією суддів без змін, як така, що відповідає завданню господарського судочинства, прийнята з дотриманням норм матеріального та процесуального права та при повному з`ясуванню всіх обставин, що мають значення для вирішення справи.
Керуючись ст.ст. 269, 270, п. 1 ст. 275, ст.ст. 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, - 
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Транс Енерго" залишити без задоволення. 
Ухвалу Господарського суду Харківської області від 23.11.2020 у справі №922/1297/20 залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачені ст. ст. 286- 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено   26.01.2021 

Головуючий суддя                                                                    В.О. Фоміна

Суддя                                                                                           Я.О. Білоусова  

Суддя                                                                                           О.А. Пуль