ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1381/21 Справа № 175/1736/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Озерянська Ж. М. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів - Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,
за участю секретаря - Солодової І.М., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області на додаткове рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1  до Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області, третя особа: Садове товариство "Радуга" Слобожанської селищної ради, про встановлення факту проживання однією сім"єю чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2020 року встановлено факт проживання однією сім`єю чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , інн НОМЕР_1 , разом із спадкодавцем ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , понад п`ять років до дня смерті ОСОБА_2 , тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 ; стягнуто з Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768,40 грн.
12 серпня 2020 року адвокат позивачки звернувся до суду першої інстанції із заявою про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат у вигляді витрат на професійну правничу допомогу.
Додатковим рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2020 року заяву адвоката позивачки за договором про надання правової допомоги ОСОБА_3 про розподіл судових витрат — задоволено. Стягнуто з Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області (код ЄДРПОУ 04525024) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 (п`ять тисяч) грн.
Не погодившись із таким додатковим рішенням суду, Слобожанська селищна рада Дніпровського району Дніпропетровської області подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржуване додаткове рішення суду, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та на неправильне застосування норм матеріального права.
ОСОБА_1 своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подання відзиву на апеляційну скаргу, скористалася та просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а додаткове рішення суду - без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги. 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а додаткове рішення суду - залишити без змін, з наступних підстав.
Судом встановлено, що для захисту своїх прав та законних інтересів ОСОБА_1 користувалася професійною правничою допомогою адвоката Кошового В`ячеслава Костянтиновича на підставі Договору про надання правової допомоги №4 від 01 грудня 2019 року та Додаткової угоди до нього від 01 грудня 2019 року.
Відповідно до п. 2 Додаткової угоди до Договору №4 від 01 грудня 2019 року гонорар адвоката за надання правничої допомоги складає 5000 грн.
Факт надання адвокатом правової допомоги у цій справі в розмірі 5000 грн., підтверджується Актом приймання-передачі виконаних робіт від 01 грудня 2019 року (а.с.73). Оплата витрат на правову допомогу у розмірі 5000 грн., була проведена позивачем 01 грудня 2019 року, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру №01/12 від 01 грудня 2019 року (а.с.74).
Задовольняючи заяву адвоката позивачки за договором про надання правової допомоги ОСОБА_3 про розподіл судових витрат, суд першої інстанції посилався на те, що заявлений адвокатом позивачки розмір витрат на правничу допомогу понесених позивачкою під час підготовки справи до розгляду у розмір 5000 грн. є розумним, обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, враховує витрачений адвокатом час та є співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову та (або) значенням справи для сторони. 
В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що суд першої інстанції не розглянув всебічно, повно та об`єктивно всі обставини справи в їх сукупності, а саме: не досліджено Акт приймання-передачі виконаних робіт від 01 грудня 2019 року та Договір про надання правової допомоги №4 від 01 грудня 2019 року на предмет наявності детальної інформації, що підтверджує співмірність виконаних робіт та суми гонорару адвоката, обмежившись лише наявністю даних документів.
Однак, колегія суддів не погоджується з такими доводами апелянта, з наступних підстав.
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина друга статті 141 ЦПК України).
Аналіз вказаних норм свідчить, що законодавець покладає обов`язок відшкодування понесених витрат на професійну правничу допомогу на відповідача, коли рішення ухвалено на користь позивача. При цьому позивачу не надається права обирати з яких співвідповідачів слід стягувати витрати на професійну правничу допомогу, оскільки вони покладаються на всіх співвідповідачів.
У частині четвертій статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята, шоста статті 137 ЦПК України).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У пунктах 34-47 Додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зазначено, що: 
“обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами”.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.
Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Зі змісту статей 10,11,12,13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.
При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).
Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Це підтверджується і такими нормами ЦПК України.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 грудня 2020 року у справі № 143/173/19 (провадження № 61-16088св19) зроблено висновок, що: «згідно з частинами п`ятою, шостою статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідних клопотань про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката відповідач не заявляв та відповідних доказів не подавав, розмір витрат на правничу допомогу не спростував. Тому є правильними висновки суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, що у зв`язку із задоволенням позову понесені ОСОБА_1 витрати на правову допомогу підлягають стягненню з відповідача».
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 750/2055/20 (провадження № 61-16723св20 ).
У справі, яка переглядається, колегія суддів встановила, що на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивачем було надано: Договір №04 про надання правничої (правової) допомоги від 01.12.2019 року; Додаткова угода № 1 від 01.12.2019 року до зазначеного договору; Довіреність № 03 від 01.12.2019 року; Акт приймання-передачі виконаних робіт від 01 грудня 2019 року та копія квитанції до прибуткового касового ордеру №01/12 від 01 грудня 2019 року про сплату витрат на адвоката у розмірі 5000,00 грн.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що заявлений розмір витрат на правничу допомогу, понесених позивачкою під час підготовки справи до розгляду, є розумним, обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, враховує витрачений адвокатом час та є співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову та (або) значенням справи для сторони. 
Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.
Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.
Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.
Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а додаткове рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області – залишити без задоволення.
Додаткове рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2020 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

       Головуючий:                                                                 В.С. Городнича

Судді:                                                                         О.В. Лаченкова

                                                                        М.Ю. Петешенкова