Постанова
Іменем України
 
18 січня 2021 року
м. Київ
 
справа № 264/7200/18
провадження № 61-9659св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Грушицького А. І.,
 
учасники справи:
позивач - Маріупольська міська рада,
відповідач - ОСОБА_1 ,
 	
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Лисовим Володимиром Леонідовичем, на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 05 лютого 2020 року у складі судді Соловйова О. Л. та постанову Донецького апеляційного суду від 20 травня 2020 року у складі колегії суддів: Принцевської В. П., Биліни Т. І., Лопатіної М. Ю.,
 
у справі за позовомМаріупольської міської ради до ОСОБА_1 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2018 року Маріупольська міська радазвернулася до суду з позовом до  ОСОБА_1 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки.
Позовна заява мотивована тим, що 18 вересня 2018 року спеціалістами відділу контролю за використанням активів Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради проведено перевірку дотримання вимог земельного законодавства України, відносно земельної ділянки по АДРЕСА_1 . За наслідками проведеної перевірки складено акт обстеження, за змістом якого встановлено, що ОСОБА_1 самовільно займає та використовує земельну ділянку із земель житлової та громадської забудови, під розміщення: будови зі шлакоблоку і металевого контейнеру, загальною площею 0,0044 га. Листом від 28 вересня 2018 року № 26.3-51613-26.1 відповідач повідомлений про необхідність усунення виявлених порушень земельного законодавства. 01 листопада 2018 року проведено додаткове обстеження за вказаною адресою та вдруге складено акт виїзного обстеження, оскільки порушення не усунені. 
Оскільки, відповідач самовільно зайняв та використовує земельну ділянку із земель житлової та громадської забудови, Маріупольська міська рада просила зобов`язати звільнити земельну ділянку та привести її у придатний до використання стан шляхом демонтажу будови.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області                                  від 05 лютого 2020 рокупозов Маріупольської міської ради задоволено. 
Зобов`язано ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, площею 0,0044 га, розташовану по АДРЕСА_1 та привести у придатний до використання стан шляхом зносу будови із шлакоблоку та металевого контейнеру. Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що будь-яких рішень щодо надання дозволу відповідачу на користування земельною ділянкою, на якій останнім встановлена будова, не приймалось. Зазначені доводи позивача відповідачем не спростовані, будь-яких правовстановлюючих документів на зазначену земельну ділянку не надано, тому суд прийшов до висновку про самовільне зайняття відповідачем земельної ділянки.
Постановою Донецького апеляційного суду від 20 травня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 05 лютого 2020 року залишено без змін.
Судове рішення мотивовано тим, що суд першої інстанції, проаналізувавши письмові докази, дійшов правильного висновку, що є встановленим самовільне розташування відповідачем будови геометричними розмірами 7,23 м Х 6,07 м, загальною площею 0,0044 га, по АДРЕСА_1 . Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У червні 2020 року  ОСОБА_1 через адвоката Лисова В. Л. подав касаційну скаргу на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області                                від 05 лютого 2020 року та постанову Донецького апеляційного суду від 20 травня      2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 
 
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга  ОСОБА_1  мотивована тим, що суд першої інстанції помилково визначив, що даний спір має немайновий характер, розглянувши позовну заяву, яку подано без додержання вимог статті 175 ЦПК України.
Разом з тим, посадовими особами Маріупольської міської ради здійснено контроль за додержанням вимог земельного законодавства поза межами своїх повноважень у формі виїзного обстеження, при цьому вказаний захід не передбачено жодним нормативним правовим актом за результатами якого складено акт не встановленої форми, а відповідно акти виїзного обстеження від 18 вересня 2018 року та                           від 01 листопада 2018 року не можуть вважатися допустимими доказами згідно зі статтею 78 ЦПК України.
Судами попередніх інстанцій не досліджено доказ, а саме технічний паспорт Маріупольського бюро технічної інвентаризації від 11 квітня 2013 року та довідку                  від 15 квітня 2013 року № 76.
Крім того, матеріалами справи не підтверджено, що спірна земельна ділянка є власністю територіальної громади або будь-якої іншої особи та не зазначено жодної підстави набуття такої власності. При цьому, посилання позивачем на положення статті 83 ЗК України, як на підставу підтвердження права власності є неспроможними, оскільки вказана норма є загальною. Також, Маріупольська міська рада не надала жодної інформації та доказів визначення спірної земельної ділянки, як об`єкта цивільних прав, у відповідності до статті 79-1 ЗК України, а тому немає підтвердження існування предмета спору. У матеріалах справи відсутні будь-які підтвердження, що саме ОСОБА_1 займає спірну земельну ділянку. Більш того, земельна ділянка не має певних меж та місця розташування, що суперечить самому поняттю вказаному у статті 79 ЗК України.
Суди першої та апеляційної інстанцій застосували норми права без врахування висновків, викладених: у пункті 19 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5; постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» від 30 березня           2012 року № 6; постанови Верховного Суду від 14 травня 2020 року у справі                               № 908/394/19.
 
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
У серпні 2020 року Маріупольська міська рада подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення, посилаючись на те, що відповідач наводить правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 14 травня 2020 року у справі № 908/394/19 без прив`язки до спірних правовідносин сторін та їх порівняльного аналізу.
Разом з тим, зазначена земельна ділянка перебуває у комунальній власності в силу закону. При цьому, стаття 83 ЗК України не містить умови, за якої у комунальній власності можуть перебувати лише чітко визначені земельні ділянки, зі встановленими межами та з кадастровим номером. Таким чином, відповідно до законодавства захист прав на землю гарантовано щодо всіх земельних ділянок.
Крім того, жодна особа не зверталася до Маріупольської міської ради із заявою про отримання ділянки у власність чи користування (оренду). Будь-яких доказів щодо належності спірної земельної ділянки на праві власності, користуванні (оренди) іншим особам, відповідачем не надано.
Також, відповідно до Положення про відділ контролю за користування активів Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради до функцій відділу належать організація і здійснення самоврядного контролю за використанням земель, а також відвідування землекористувачів для перевірки стану земельних ділянок та відповідних документів щодо їх використання.
Маріупольська міська рада посилається на висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 20 лютого 2020 року у справі № 1940/1655/18, щодо самовільного зайняття земельних ділянок.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 15 липня            2020 року відкрито провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області.
03 серпня 2020 року справа № 264/7200/18 надійшла до Верховного Суду.
У липні 2020 року  ОСОБА_1 через адвоката Лисова В. Л. подав до Верховного Суду заяву про зупинення виконання рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 05 лютого 2020 року.
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 05 серпня 2020 року заяву  ОСОБА_1 , подану адвокатом Лисовим В. Л., про зупинення виконання рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області                     від 05 лютого 2020 рокузадоволено. Зупинено виконання рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 05 лютого 2020 року до закінчення касаційного провадження.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Актом виїзного обстеження, складеним 18 вересня 2018 року головним спеціалістом відділу контролю за використанням активів Департаменту по роботі з активами ОСОБА_5, за участю головного спеціаліста відділу ОСОБА_3, встановлено, що ОСОБА_1 в порушення статей 125, 126, 211, 212 ЗК України самовільно зайнята та використовується земельна ділянка із земель житлової та громадської забудови, за адресою: АДРЕСА_1 , під розміщення будови з шлакоблоку і металевих контейнерів площею 0,0044 га. Планом-схемою земельної ділянки, зафіксовано розташування притул до СКА «Автолюбитель-20» будови геометричними розмірами 7,23 м Х 6,07 м, яка належить ОСОБА_1 .
Листом від 28 вересня 2018 року № 26.3-51613-26.1 директор Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради ОСОБА_2 вказала на виявлені порушення земельного законодавства та пропонувала їх усунути шляхом звільнення земельної ділянки від будови. Зазначений лист, рекомендованою кореспонденцією спрямовано до відповідача, про що свідчить копія квитанції Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» від 01 жовтня 2018 року.
Актом виїзного обстеження, складеним 01 листопада 2018 року головними спеціалістами відділу контролю за використанням активів Департаменту по роботі з активами ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , у присутності ОСОБА_4 встановлено, що ОСОБА_1 продовжується використання самовільно зайнятої земельної ділянки, за адресою: АДРЕСА_1 , під розміщення будови з шлакоблоку і металевих контейнерів площею 0,0044 га, що є порушенням статей 125, 126, 211, 212 ЗК України.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
За змістом положень статей 25, 26, 31, 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження у галузі будівництва - щодо здійснення в установленому порядку державного контролю за дотриманням законодавства, затвердженої містобудівної документації при плануванні та забудові відповідних територій та вирішення відповідно до законодавства спорів з питань містобудування, а у сфері регулювання земельних відносин та охорони навколишнього природного середовища - щодо здійснення контролю за дотриманням земельного та природоохоронного законодавства, використанням і охороною земель, природних ресурсів загальнодержавного та місцевого значення, відтворенням лісів.
Відповідно до статті 12 ЗК України розпорядження землями територіальних громад, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності віднесено до компетенції органів місцевого самоврядування.
Згідно з пунктом 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин віднесено виключно до компетенції міських рад.
За змістом частин першої, другої статті 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності. 
Отже, власником спірної земельної ділянки площею 0,0044 га є територіальна громада міста Маріуполя в особі Маріупольської міської ради.
Відповідно до статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної чи комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.
Відповідно до частини першої статті 125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.
Згідно з пунктом б частини першої статті 211 ЗК України громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства, зокрема за самовільне зайняття земельних ділянок.
За змістом статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельних ділянок - це будь-які дії особи, які свідчать про фактичне використання не наданої їй земельної ділянки чи намір використовувати земельну ділянку до встановлення її меж у натурі (на місцевості), до одержання документа, що посвідчує право на неї, та до його державної реєстрації.
Частиною 2 статті 90 ЗК України передбачено, що порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.
Відповідно до статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Положенням статті 212 ЗК України встановлено, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.
З системного аналізу положень статей 116, 123, 124, частини другої статті 134, статті 212 ЗК, статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» від 19 червня 2003 року № 963-IV можна зробити висновок, що відповідно до вимог наведеного законодавства обов`язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а відсутність таких документів може свідчити про самовільне зайняття земельної ділянки.
Статтею 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом принципу верховенства права.
Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства,  вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Тобто Верховний Суд не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази.
Згідно із частиною першою статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.
Згідно з пунктами 4 і 5 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.
Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові.
Суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.   
Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19). 
Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі                                 № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18).
Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
Викладене узгоджується із правовим висновком, висловленим у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19).
З огляду на викладене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, встановивши, що Маріупольська міська рада будь-яких рішень щодо надання дозволу відповідачу на користування вказаною земельною ділянкою не приймала, та виходячи з наданих позивачем доказів, дійшов обґрунтованого висновку щодо самовільного розташування відповідачем будови геометричними розмірами 7,23 м Х 6,07 м, загальною площею 0,0044 га, розташованої по АДРЕСА_1 . Крім того, відповідачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження наявності в останнього права користування чи володіння спірною земельною ділянкою.
Посилання касаційної скарги на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 14 травня 2020 року у справі № 908/394/19 колегія суддів не приймає до уваги, оскільки наведена як приклад неоднакового застосування норм матеріального права постанова Верховного Суду, прийнята за інших встановлених судами фактичних обставин справи.
Доводи касаційної скарги про те, що посадовими особами Маріупольської міської ради здійснено контроль за додержанням вимог земельного законодавства поза межами своїх повноважень у формі виїзного обстеження є безпідставними, оскільки пунктом 3.15 Положень про департамент по роботі з активами Маріупольської міської ради передбачено, що за дорученням міського голови департамент здійснює перевірки суб`єктів міської комунальної власності щодо ефективності використання матеріальних і фінансових ресурсів, організовує роботу з контролю за охороною та раціональним використанням земель комунальної власності.
Доводи касаційної скарги про те, що матеріалами справи не підтверджено, що саме ОСОБА_1 займає спірну земельну ділянку спростовуються довідкою Маріупольського бюро технічної інвентаризації від 15 квітня 2013 року № 76 та актами виїзного обстеження від 18 вересня 2018 року, від 01 листопада 2018 року.
Інші доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваних судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі                                              № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів не встановлено, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
За змістом частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
Враховуючи те, що касаційна скарга ОСОБА_1 , подана адвокатом Лисовим В. Л., підлягає залишенню без задоволення, відповідно до положень частини третьої статті 436 ЦПК України Верховний Суд поновлює виконання рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 05 лютого 2020 року.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Лисовим Володимиром Леонідовичем, залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 05 лютого 2020 року та постанову Донецького апеляційного суду від 20 травня 2020 року залишити без змін.
Поновити виконання рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 05 лютого 2020 року.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                 І. В. Литвиненко
 
                                                                                                            В. С. Висоцька
 
                                                                                                           А. І. Грушицький