ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2021 року 
м. Київ
справа № 640/21220/18
адміністративне провадження № К/9901/35594/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді Мартинюк Н.М.,
суддів Єресько Л.О., Мельник-Томенко Ж.М.,

розглянув у попередньому судовому засіданні у касаційній інстанції адміністративну справу №640/21220/18
за позовом ОСОБА_1 
до Міністерства юстиції України, 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Державна казначейська служба України,про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

за касаційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 вересня 2019 року (прийняту у складі: головуючого судді Васильченко І.П.)
і постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 21 листопада 2019 року (прийняту у складі: головуючого судді Беспалова О.О., суддів Ключковича В.Ю., Парінова А.Б.).

УСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправними дії Міністерства юстиції України і зобов`язати вчинити дії щодо стягнення вартості суми заборгованості на користь позивача за рішенням суду і виконати Рішення Європейського суду з прав людини у справі №47194/14, приєднаної до «Бурмич та інші проти України» (№№46852/13 та ін.) в частині, що стосується заявника (заява) позивача; 

- зобов`язати здійснити комплекс дій за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень, а саме: в установу АТ «Ощадбанк» ТВБВ № 10026/045, МФО 322699, на рахунок № НОМЕР_1 , який належить позивачу, перерахувати 10730,28 грн (станом на 13 грудня 2018 року), 2500,00 євро (по офіційному курсу НБУ на момент перерахування) в гривні, послуги банку щодо перерахування названих коштів покласти на державу Україна.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що постановою Дарницького районного суду міста Києва від 28 лютого 2011 року у справі №02/2а-1719/11 зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у місті Києві провести перерахунок і виплату позивачу пенсії у розмірі: 6 мінімальних пенсій за віком і щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, у розмірі: 50% мінімальної пенсії за віком відповідно до вимог статей 50, 54 Закону України «Про соціальний статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», починаючи з 21 липня 2010 року до дня ухвалення судом постанови з урахуванням проведених виплат. У зв`язку з тривалим невиконанням вказаного судового рішення, позивач звернувся до Європейського суду з прав людини. 

Рішенням Європейського суду з прав людини в справі «Бурмич та інші проти України» від 12 жовтня 2017 року справу «Кучер проти України» (заява №47194/14) вилучено із реєстру справ Суду і вказано на те, що зазначена справа має розглядатись відповідно до зобов`язань, які випливають із пілотного рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України». 

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, оскільки вважає протиправною бездіяльність відповідача щодо невжиття заходів, спрямованих на нарахування йому справедливої компенсації у розмірі: 2500 євро і вжиття додаткових заходів індивідуального характеру, виконати постанову Дарницького районного суду міста Києва від 28 лютого 2011 року у справі №02/2а-1719/11.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 вересня 2019 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21 листопада 2019 року, у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Приймаючи зазначені рішення суди попередніх інстанцій виходили з того, що рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бурмич та інші проти України» є рішенням про вилучення заяв з реєстру, з метою їх розгляду в рамках загальних заходів щодо виконання пілотного рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» під наглядом Комітету міністрів Ради Європи. Із змісту рішення судами встановлено, що Європейський суд з прав людини Суд визнав подальший розгляд заяви позивача невиправданим, не висловив правової позиції по суті цієї заяви, вказавши, що недоліки, на які скаржаться заявники у цих заявах, мають бути усунуті шляхом вжиття заходів загального характеру, і в ньому не передбачалось виплати справедливої сатисфакції заявникам.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву (заперечення)

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 вересня 2019 року і постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 21 листопада 2019 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Зокрема, скаржник зазначає, що рішення судів попередніх інстанцій є необґрунтованими, прийняті з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неправильним застосуванням норм матеріального права, а також без повного і всебічного з`ясування обставин справи. В обґрунтування касаційної скарги позивач посилається на те, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкових висновків про те, що рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Бурмич та інші проти України» (заява №46852/13 та інші) на Україну не було покладено обов`язку щодо сплати йому справедливої сатисфакції.

Позивач звертає увагу на те, що в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Бурмич та інші проти України» (заява №46852/13 та інші) Суд чітко вказав, що його заява є частиною процедури виконання пілотного рішення в справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», у межах якої Україна зобов`язана вжити заходів загального характеру та сплатити йому встановлену пілотним рішенням компенсацію.

Крім того, скаржник посилається на те, що постанову Дарницького районного суду міста Києва від 28 лютого 2011 року у справі №02/2а-1719/11, яка набрала законної сили, відповідач не виконав протягом восьми років, а рішення Великої Палати Європейського суду з прав людини від 12 жовтня 2017 року по заяві №47194/14, яке є остаточним і обов`язковим для виконання, відповідач не виконав протягом двох років. Разом з тим, зазначене рішення Європейського суду з прав людини не виконано до моменту звернення позивача до суду касаційної інстанції.

Відповідач подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив відмовити у її задоволенні, а оскаржувані судові рішення залишити без змін. Обґрунтовуючи свій відзив відповідач вказує, що Європейським судом з прав людини не приймалося рішення про зобов`язання України виплатити позивачу та іншим заявникам, заяви яких вилучено з реєстру, індивідуального відшкодування, визначеного в рішенні у справі «Іванов проти України», а зобов`язано Україну вжити заходів загального характеру. Крім того, на думку відповідача, рішення у справі «Бурмич та інші проти України» не є остаточним в розумінні Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і не створює для відповідача обов`язку виготовлення та надсилання його стислого викладу заявникам, боржникам та органу державної виконавчої служби.

Позивач скористався своїм правом і подав відповідь на відзив на касаційну скаргу, в якому зазначає, що відповідач протиправно не виконує постанову Дарницького районного суду міста Києва від 28 лютого 2011 року у справі №02/2а-1719/11 і рішення Великої Палати Європейського суду з прав людини від 12 жовтня 2017 року по заяві №47194/14.

Інші учасники справи відзиву на касаційну скаргу не надали.

II. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ 

Судами першої й апеляційної інстанцій встановлено, що постановою Дарницького районного суду міста Києва від 28 лютого 2011 року у справі №02/2а-1719/11 зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у місті Києві провести перерахунок і виплату позивачу пенсії у розмірі: 6 мінімальних пенсій за віком і щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, у розмірі: 50% мінімальної пенсії за віком відповідно до вимог статей 50, 54 Закону України «Про соціальний статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», починаючи з 21 липня 2010 року до дня ухвалення судом постанови з урахуванням проведених виплат.

Зважаючи на тривале невиконання державою Україна зазначеного рішення суду, ОСОБА_1 подав заяву до Європейського суду з прав людини.

Рішенням Великої Палати Європейського суду від 12 жовтня 2017 року у справі «Бурмич та інші проти України» (заява №46852/13 та інші) Європейський Суд постановив вилучити зі свого реєстру (strike out) 12 148 заяв, відповідно до підпункту «с» пункту 1 статті 37 Конвенції про захист прав та основоположних свобод, та передати їх Комітету міністрів Ради Європи з метою їх розгляду в рамках вжиття заходів загального характеру для виконання рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява №40450/04, рішення від 15 жовтня 2009 року), у тому числі щодо надання відшкодування за невиконання або тривале виконання рішень національних судів, як це передбачено у п`ятому пункті резолютивної частини зазначеного рішення, та сплати боргу за рішенням національного суду.

До зазначеного списку розгляду заяв приєднано заяву позивача №47194/14.

ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХНЬОГО ЗАСТОСУВАННЯ

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (далі - "Конвенція"), Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

У статті 37 § 1 (с) Конвенції визначено, що суд може на будь-якій стадії провадження у справі прийняти рішення про вилучення заяви з реєстру, якщо обставини дають підстави дійти висновку, що на будь-якій іншій підставі, встановленій Судом, подальший розгляд заяви не є виправданим.

Згідно з частинами 1, 2 статті 46 Конвенції Високі Договірні Сторони зобов`язуються виконувати остаточні рішення Суду в будь-яких справах, у яких вони є сторонами.

Остаточне рішення Суду передається Комітетові Міністрів, який здійснює нагляд за його виконанням.

Статтею 1 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що рішенням Європейського суду є:

а) остаточне рішення Європейського суду з прав людини у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод;

б) остаточне рішення Європейського суду з прав людини щодо справедливої сатисфакції у справі проти України;

в) рішення Європейського суду з прав людини щодо дружнього врегулювання у справі проти України;

г) рішення Європейського суду з прав людини про схвалення умов односторонньої декларації у справі проти України.

У цьому законі термін «виконання Рішення», це:

а) виплата Стягувачеві відшкодування та вжиття додаткових заходів індивідуального характеру;

б) вжиття заходів загального характеру.

Статтею 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що Рішення є обов`язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції. Порядок виконання Рішення визначається цим Законом, Законом України «Про виконавче провадження», іншими нормативно-правовими актами з урахуванням особливостей, що передбачені цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» виплата Стягувачеві відшкодування має бути здійснена у тримісячний строк з моменту набуття Рішенням статусу остаточного або у строк, передбачений у Рішенні.

Порядок вжиття заходів загального характеру здійснюється відповідно до статей 13-15 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Відповідно до частин першої, другої статті 13 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» заходи загального характеру вживаються з метою забезпечення додержання державою положень Конвенції, порушення яких встановлене Рішенням, забезпечення усунення недоліків системного характеру, які лежать в основі виявленого Судом порушення, а також усунення підстави для надходження до Суду заяв проти України, спричинених проблемою, що вже була предметом розгляду в Суді.

Заходами загального характеру є заходи, спрямовані на усунення зазначеної в Рішенні системної проблеми та її першопричини, зокрема:

а) внесення змін до чинного законодавства та практики його застосування;

б) внесення змін до адміністративної практики;

в) забезпечення юридичної експертизи законопроектів;

г) забезпечення професійної підготовки з питань вивчення Конвенції та практики Суду прокурорів, адвокатів, працівників правоохоронних органів, працівників імміграційних служб, інших категорій працівників, професійна діяльність яких пов`язана із правозастосуванням, а також з триманням людей в умовах позбавлення свободи;

д) інші заходи, які визначаються - за умови нагляду з боку Комітету міністрів Ради Європи - державою-відповідачем відповідно до Рішення з метою забезпечення усунення недоліків системного характеру, припинення спричинених цими недоліками порушень Конвенції та забезпечення максимального відшкодування наслідків цих порушень.

Щокварталу Орган представництва готує та надсилає до Кабінету Міністрів України подання щодо вжиття заходів загального характеру (частина перша статті 14 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

У частинах першій, четвертій статті 15 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що Прем`єр-міністр України відповідно до подання, передбаченого у статті 14 цього Закону, визначає центральні органи виконавчої влади, які є відповідальними за виконання заходів загального характеру, та невідкладно дає їм відповідні доручення. Відповідні акти мають бути видані та відповідний законопроект має бути внесений Кабінетом Міністрів України на розгляд Верховної Ради України протягом трьох місяців від дня видання доручення Прем`єр-міністра України, передбаченого частиною першою цієї статті.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року №460-IX, що набрав чинності 8 лютого 2020 року, внесено ряд змін до КАС України, зокрема до Глави 2 «Касаційне провадження» Розділу ІІІ «Перегляд судових рішень».

Разом з тим, пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Оскільки касаційна скарга ОСОБА_1 у цій справі подана до набрання чинності Законом України від 15 січня 2020 року №460-IX, то здійснюючи касаційний перегляд справи Верховний Суд керується положеннями КАС України, які діяли до набрання чинності вказаним Законом, тобто у редакції Кодексу, чинній до 8 лютого 2020 року.

Приписами частини першої статті 341 КАС України (тут і надалі в редакції чинній до 8 лютого 2020 року) визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Системний аналіз викладених правових норм міжнародного і національного законодавства надає підстави стверджувати, що остаточне рішення Європейского суду з прав людини (надалі також - «ЄСПЛ») є обов`язковим для виконання Україною у визначений в ньому спосіб, який може передбачати один з двох варіантів: вжиття заходів загального характеру або індивідуальне відшкодування на користь конкретної особи.

Разом з тим, для виплати особі певного індивідуального відшкодування, тобто справедливої сатисфакції у розумінні Конвенції, яка передбачає відшкодування завданих їй матеріальних збитків і моральної шкоди, у відповідному рішенні ЄСПЛ має бути чітко визначено, які саме заходи (розміри суми, види збитків тощо) підлягають застосуванню державою на користь такої особи (заявника до ЄСПЛ).

Перевіряючи доводи касаційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що рішенням ЄСПЛ від 12 жовтня 2017 року у справі «Бурмич та інші проти України» заяву позивача разом з 12 148 інших заяв вилучено з реєстру Суду з метою їх розгляду в рамках саме загальних заходів виконання «пілотного рішення» у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» під наглядом Комітету міністрів Ради Європи. Зазначеним рішенням ЄСПЛ від 12 жовтня 2017 року не передбачено виплати позивачу справедливої сатисфакції, ЄСПЛ не розглядав заяву позивача по суті наведених у ній доводів та підстав його звернення до Суду, не присуджував на його користь жодних виплат, а зобов`язав державу України вжити заходів загального характеру для подолання виниклої системної помилки, з приводу якої подано 12148 однотипних заяв.

Отже, рішенням ЄСПЛ від 12 жовтня 2017 року у справі «Бурмич та інші проти України» Україну не було зобов`язано виплатити позивачу суми компенсації.

Аналогічні правові висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2018 року у справі № 2а-7995/11, від 20 березня 2018 року у справі № 362/985/14-а, від 10 квітня 2018 року у справі № 728/724/13-а.

Тому, доводи скаржника про те, що ЄСПЛ приєднав його заяву («Кучер проти України») до аналогічних справ у справі «Бурмич та інші проти України» для опрацювання з метою надання кожному заявнику індивідуального відшкодування відповідно до «пілотного рішення» у справі «Іванов проти України», колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на зазначене і наголошує, що вказаним рішенням ЄСПЛ на Україну покладено обов`язок вжити заходи загального характеру щодо заяв вилучених з реєстру Суду, тобто й заяви позивача.

Водночас, Верховний Суд звертає увагу на те, що у пункті 218 рішення ЄСПЛ у справі «Бурмич та інші проти України» зазначено, що рішення Суду про вилучення подальших заяв типу Іванов з реєстру його справ не обмежує повноваження ЄСПЛ щодо поновлення в реєстрі справ таких заяв, якщо це буде виправдано обставинами, тобто існує потенційна можливість індивідуального вирішення заяви позивача.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 19 серпня 2020 року у справі №826/4881/18, від 6 червня 2020 року у справі №820/5624/17, від 29 вересня 2020 року у справі №826/5241/18, від 9 грудня 2020 року у справі №826/4593/18.

Доводи позивача про те, що бездіяльність відповідача спрямована на невиконання остаточного рішення ВП ЄСПЛ, прийнятого за його заявою щодо виплати йому індивідуальної компенсації, не відповідають дійсним обставинам справи і не ґрунтуються на нормах законодавства, оскільки, як неодноразово зазначалося судом, рішенням ЄСПЛ від 12 жовтня 2017 року позивачу не присуджено конкретної компенсації і заходи індивідуального характеру саме до нього не вжито.

Підсумовуючи викладене, Верховний Суд зазначає, що оскаржувані судові рішення ґрунтуються на повно встановлених обставинах справи, яким надана належна юридична оцінка, з правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а суди під час розгляду справи не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів зазначає, що доводи, наведені у касаційній скарзі, не спростовують правильність висновків судів першої й апеляційної інстанцій, а відтак відсутні підстави для скасування оскаржуваних судових рішень.

У контексті оцінки доводів касаційної скарги Верховний Суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

З огляду на результат касаційного перегляду справи судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, не розподіляються.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 вересня 2019 і постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 21 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не може бути оскаржена.

……………………………

…………………………….

…………………………….

Н.М. Мартинюк
Л.О. Єресько
Ж.М. Мельник-Томенко,
Судді Верховного Суду