ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"16" лютого 2021 р.           Справа№ 910/12180/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Поляк О.І.
суддів:            Пономаренка  Є.Ю. 
          Дідиченко  М.А. 
 
розглянувши апеляційну   скаргу   Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 26.10.2020 у справі №910/12180/20 (суддя - Босий В.П.)
за позовом   Товариства з обмеженою відповідальністю "Металургтранс"
до   Акціонерного товариства "Українська залізниця" 
про   стягнення 210 078,11 грн
ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю «Металургтранс» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення 210 078,11 грн збитків.
Позовна заява обґрунтована тим, що внаслідок бездіяльності АТ "Українська залізниця" в частині забезпечення схоронності (збереження) цілісності вагонів №54039151,  №56103765, №61633152, №56591217, №55175160, №56137987, №53186672, які перебувають у власності та оренді ТОВ «Металургтранс», вказані вагони були розукомплектовані, у зв`язку з чим позивач зазнав витрат на їх ремонт у розмірі 210 078,11 грн, які просить стягнути з відповідача в якості збитків. 
Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.10.2020 у справі №910/12180/20 позов задоволено повністю. Стягнуто з АТ "Українська залізниця" на користь ТОВ "Металургтранс" 210 078,11 грн збитків, 3 151,17 грн судового збору та 20 000,00 грн витрат на правничу допомогу.
Рішення суду першої інстанції мотивоване посиланням на приписи  статей 16, 22, 908, 1166  ЦК України, статей 224, 225,307 ГК України, пунктів 2, 6, 8, 126 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.98 № 457, пунктів 20-22 Правил користування вагонами і контейнерами, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 25.02.99 № 113, пунктів 3.4, 4.1 Правил експлуатації власних вантажних вагонів, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 29.01.2015 № 17, виходячи з яких суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог з огляду на доведеність позивачем протиправної бездіяльності відповідача, що виявилась у незабезпеченні збереженості (схоронності) належного позивачу майна (вагонів), завданої шкоди - пошкодження складових частин вагонів, причинного зв`язку між протиправною бездіяльністю та завданою шкодою, а також презумпцію вини відповідача, яка не спростована останнім. 
Не погодившись з прийнятим рішенням, Акціонерне товариство "Українська залізниця" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 26.10.2020 у справі №910/12180/20 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Судові витрати покласти на позивача.
В обґрунтування поданої скарги апелянт посилається на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи. Як зазначає скаржник, місцевий господарський суд, визначаючи належну до стягнення суму збитків, безпідставно виходив із сум, вказаних в актах наданих послуг №11 від 29.02.2020, №05 від 17.10.2019 та актах виконаних робіт №427 від 31.07.2018, №451 від 31.10.2018, №433 від 31.08.2018, оскільки до розміру останніх включені не лише витрати позивача на придбання необхідних деталей, а й витрати на оплату послуг ТОВ «Ремвагонторг» з організації виконання ремонтних робіт. На переконання скаржника, у позивача не було реальної необхідності звертатися до вказаного товариства за наданням вказаних послуг, оскільки останнє не є вагоноремонтним підприємством, атестованим на здійснення відповідної діяльності. Натомість, наявними у матеріалах справи повідомленнями за формою ВУ-36М підтверджується, що ремонт та технічний огляд вагонів здійснювався відповідними підрозділами відповідача. Отже, включення вартості послуг  ТОВ «Ремвагонторг» з організації ремонту спірних вагонів до заявленої суми збитків суперечить приписам ст. 1192 ЦК України, п. 126 Статуту залізниць України та п. 22 Правил користування вагонами і контейнерами, оскільки не охоплюється поняттям фактично заподіяної шкоди. Крім того, апелянт зазначає про відсутність у матеріалах справи доказу на підтвердження сплати позивачем заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу, що, на думку скаржника, унеможливлювало здійснення судом першої інстанції її розподілу між сторонами за результатами розгляду ним справи по суті. 
24.11.2020 матеріали справи разом з апеляційною скаргою надійшли до Північного апеляційного господарського суду та згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями передані на розгляд колегії суддів у складі: Поляк О.І. (головуючий), Дідиченко М.А., Пономаренко Є.Ю.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.11.2020 апеляційну скаргу залишено без руху з підстав не виконання апелянтом вимог п. 2 ч. 3 ст. 258 ГПК України та не надання суду доказів сплати судового збору у розмірі 4 726,76 грн. Апелянту надано десятиденний строк з дня отримання даної ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги шляхом подання до суду доказів сплати судового збору у розмірі 4726,76  грн.
15.12.2020 до Північного апеляційного господарського суду надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої додано доказ сплати судового збору в розмірі 4 726,76 грн. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.12.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення господарського суду міста Києва від 26.10.2020 у справі № 910/12180/20, розгляд апеляційної скарги визначено здійснювати у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.
Позивач своїм процесуальним правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористався.
Відповідно до  ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. 
Як вбачається з матеріалів справи, позивач здійснює діяльність у сфері транспортного обслуговування, зокрема, з організації перевезень залізничним транспортом, для чого використовує орендовані та власні залізничні вагони: № 53186672 на підставі договору оренди вагонів № 52А від 21.08.2013, укладеного з ТОВ «ОСТ-ВЕСТ Логістик Україна»; № 56137987 на підставі договору оренди вагонів № 32А/16 від 05.12.2016, укладеного з ТОВ «Укрметалургтранс»; № 55175160 на підставі договору оренди вагонів № 32А/19 від 01.06.2019, укладеного з ТОВ «ОСТ-ВЕСТ Логістик Україна»; № 56591217 на підставі договору оренди вагонів № 24/12-14 від 24.12.2014, укладеного з ТОВ «Компанія «Ютал-Транс»; № 61633152 на підставі договору оренди вагонів № 06А/14 від 02.01.2014, укладеного з ТОВ «ОСТ-ВЕСТ Логістик Україна»; № 56103765 на підставі договору оренди вагонів № 63А від 24.06.2011, укладеного з ТОВ «ТрансГруп»; № 54039151 на підставі договору № LC5211-05/11 від 17.05.2011, укладеного з ТОВ «Райффайзен Лізінг Аваль».  
Як встановлено судом першої інстанції, для забезпечення курсування вагонів, які належать та перебувають у користуванні (оренді) ТОВ «Металургтранс», залізничними коліями відповідача, між позивачем (замовник) та ДП «Придніпровська залізниця» (виконавець) укладено договір № ПР/М-15103/НЮі про надання послуг власнику, орендатору або оператору щодо організації курсування власних вантажних вагонів на коліях загального користування від 09.11.2015.
Відповідно до п. 1.2 договору сторони керуються цим договором, законами України, Статутом залізниць України, Правилами перевезення вантажів залізничним транспортом України, Збірником тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов`язані з ними послуги, Соглашением о международном железнодорожном грузовом сообщении (СМГС), Правилами експлуатації власних вантажних вагонів, іншими нормативними документами. 
Згідно з п. 2.2.5 договору виконавець зобов`язується повідомляти замовника про випадки несправності вагону, що виникають під час руху, для вирішення питання ремонту таких вагонів (при відсутності договору на гарантоване обслуговування власних вантажних вагонів із залізницею).
У силу п. 2.1.11 замовник зобов`язується у відповідності з діючими нормативними документами проводити відповідні ремонти власних вагонів.
З матеріалів справи також вбачається, що 19.02.2014 між позивачем (замовник) та ТОВ «Ремвагонторг» (виконавець) було укладено договір № 25у/14, за яким останнє зобов`язалося здійснювати від свого імені, але за рахунок і по дорученню позивача юридичні та інші дії, пов`язані з організацією проведення деповського і/або поточного відчіпного ремонту вагонів позивача на території України.
Також 27.06.2019 між позивачем (замовник) та ТОВ «Ремвагонторг» (виконавець) було укладено договір №49у, за яким останнє зобов`язалося надавати позивачу комплексну послугу з організації ремонту залізничних вагонів позивача, розобладнаних запасними частинами/деталями/вузлами внаслідок розкрадання та вчинення протиправних дій третіми особами (т. І, а.с 47-52).
Судом першої інстанції встановлено, що у червні-вересні 2018 року та січні 2020 року АТ «Українська залізниця» здійснювало перевезення власних та орендованих ТОВ «Металургтранс» вантажних вагонів №54039151,  №56103765, №61633152, №56591217, №55175160, №56137987, №53186672.
Між відправником та відповідачем було укладено договори перевезення у вигляді накладних СМГС № 47666748 (т. І, а.с. 70 - 83), № 50205186 (т. І, а.с. 89 - 104), № 50993591 (т. І, а.с. 111-125), № 47100714 (т. І, а.с. 132-145), № 35393693 (т. І, а.с. 152 - 166), № 34700518 (т. І, а.с. 184-199), та залізничної накладної № 51517134 (т. І, а.с. 174-177), відповідно до яких, навантажені вагони та порожній вантажний вагон прямували до пунктів призначення. 
На шляху прямування до пункту призначення було виявлено розукомплектування  вищевказаних вагонів, за фактом чого вони були направлені для проведення ремонту та технічного огляду до найближчого вагонного депо, про що свідчать повідомлення форми ВУ-23М та ВУ-36М, складені щодо кожного зі спірних вагонів, копії яких наявні в матеріалах справи (т. І, а.с 84-85, 105-108, 126-129, 146-149, 167-170, 178-181, 200-203). 
Крім того, в матеріалах справи наявні також копії актів наданих послуг №11 від 29.02.2020 (т. І, а.с 86-87), №05 від 17.10.2019 (т. І, а.с 171-172) та актів виконаних робіт №427 від 31.07.2018 (т. І, а.с 109), №451 від 31.10.2018 (т. І, а.с. 130), №433 від 31.08.2018 (т. І, а.с 150), складених за участю ТОВ «Ремвагонторг» на підставі договорів №25у/14 від 19.02.2014 та №49у від 27.06.2019, якими підтверджується, що вагони №53186672, №56137987, №55175160, №56591217, №61633152, №56103765 та №54039151 були відремонтовані, загальна вартість ремонту вказаних вагонів становить 210078,11 грн.
Понесення позивачем витрат на оплату ремонту вагонів №53186672, №56137987, №55175160, №56591217, №61633152, №56103765 та №54039151 підтверджується платіжними  дорученнями №8320 від 13.07.2018, №10811 від 27.11.2019, №ТЗР0000142 від 10.03.2020.
Звертаючись до господарського суду з даним позовом, ТОВ «Металургтранс» зазначило, що прийняття відповідачем до перевезення вагонів №53186672, №56137987, №55175160, №56591217, №61633152, №56103765 та №54039151 свідчить про те, що останні перебували у технічно справному стані на станції відправлення. Оскільки розукомплектування вагонів відбулося на шляху прямування залізничними коліями загального користування, тобто коли вагони перебували у володінні та на відповідальності відповідача, то саме відповідач і зобов`язаний відшкодувати позивачу завдані цим збитки.
Встановивши вказані обставини справи, місцевий господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги ТОВ «Металургтранс» є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Колегія суддів погоджується з наведеним висновком суду першої інстанції, виходячи з такого. 
Відповідно до статті 908 ЦК України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.
Згідно з ч. 1 ст. 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. 
Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами) (частина 3 наведеної норми).
Пунктом 2 Статуту залізниць України передбачено, що цей Статут визначає обов`язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом. Статутом регламентуються порядок укладання договорів, організація та основні умови перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, основні положення експлуатації залізничних під`їзних колій, а також взаємовідносини залізниць з іншими видами транспорту.
Так, у п. 6 Статуту залізниць України визначено, що накладна - основний перевізний документ встановленої форми, оформлений відповідно до цього Статуту та Правил і наданий залізниці відправником разом з вантажем. Накладна є обов`язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони - одержувача. Накладна одночасно є договором на заставу вантажу для забезпечення гарантії внесення належної провізної плати та інших платежів за перевезення. Накладна супроводжує вантаж на всьому шляху перевезення до станції призначення. 
Згідно з п. 8 Статуту залізниць України перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти залізницями провадиться в вагонах парку залізниць або орендованих у залізниць, а також у власних вагонах, що належать підприємствам, організаціям, установам, громадянам - суб`єктам підприємницької діяльності, в тому числі розташованим за межами України. Вагони, призначені для перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, повинні відповідати вимогам Правил технічної експлуатації залізниць України та санітарно-гігієнічним і протиепідемічним нормам і правилам.
Пунктом 1.2 Правил експлуатації власних вантажних вагонів, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України № 17 від 29.01.2015,  визначено, що власні вантажні вагони - вантажні вагони, які мають загальномережеву нумерацію, яка нанесена на вагони відповідно до альбому-довідника 632-2011 ПКБ ЦВ «Знаки и надписи на вагонах грузового парка колеи 1520 мм», затвердженого Радою із залізничного транспорту держав - учасниць СНД 25.04.2001 (далі - Знаки і написи), та мають ознаку в АБД ПВ «власний вагон».
Перевезення власних вантажних вагонів у завантаженому і порожньому стані в усіх випадках (передислокація, ремонт тощо) оформляється перевізним документом (накладною) в електронному (із накладенням електронного цифрового підпису) або паперовому вигляді згідно з Правилами оформлення перевізних документів (п. 5.4 названих Правил).
Положеннями п. 3.4 вказаних Правил  визначено, що власні вантажні вагони, що виходять на колії загального користування, за конструкцією, строком служби, періодом проведення планових видів ремонту і технічним станом повинні відповідати всім вимогам, які встановлюються до вагонів інвентарного парку залізниць, включаючи спеціалізований рухомий склад, та мати відомості про комплектацію вагона.
За змістом п. 4.1 названих Правил випуск власних вантажних вагонів на колії загального користування допускається після відповідного огляду їх технічного стану працівниками вагонного господарства, а для перевезення небезпечного вантажу в спеціалізованих вагонах - при пред`явленні відправником вантажу працівникам станцій і вагонного господарства свідоцтва про технічний стан вагона, що гарантує безпеку перевезення цього вантажу. Номер свідоцтва і результати огляду технічного стану вагонів працівник вагонного господарства записує в книзі пред`явлення вагонів вантажного парку до технічного обслуговування (форма ВУ-14).
Як правильно зазначено судом першої інстанції, прийняття відповідачем до перевезення спірних вагонів свідчить про те, що останні перебували у технічно справному стані, доказів протилежного матеріали справи не містять.
Місцевим господарським судом встановлена та відповідачем не заперечуються та обставина, що на шляху прямування до пункту призначення було виявлено пошкодження (розукомплектування) спірних вагонів, які полягали у відсутності головної і магістральної частини повітророзподільника.
Відповідно до п. 6.2.7 Інструкції з експлуатації гальм рухомого складу на залізницях України, затвердженої наказом Укрзалізниці №264-Ц від 28.10.1997, забороняється ставити в склад потягу вагони, гальмівне обладнання яких має хоча б одну з наступних несправностей: несправні повітророзподільники, електроповітророзподільники, електричний ланцюг ЕПГ (у пасажирському поїзді), авторежим, кінцевий або роз`єднувальний кран, випускний клапан, гальмівний циліндр, резервуар, робоча камера.
У п. 6.2.1 вказаної Інструкції зазначено, що при технічному обслуговуванні вагонів слід перевіряти дію автогальм на чутливість до гальмування і відпускання. Повітророзподільники й електроповітророзподільники, що працюють незадовільно, слід замінити справними.
Згідно з п. 20 Правил користування вагонами і контейнерами, затверджених наказом Міністерства транспорту України №113 від 25.02.1999, пошкодження вантажного вагона - це порушення справного стану вагона або його складових частин унаслідок зовнішніх впливів, що перевищують рівні, установлені ГОСТ 22235-76, а також унесення змін у конструкції вагонів, заварювання дверей, люків, знімання бортів платформ, дверей напіввагонів, знімного устаткування вагонів тощо, свердління (пробивання, пропалювання) отворів для кріплення вантажів у деталях вагонів, а також кріплення до них вантажів за допомогою зварювання без дозволу залізниці.
Таким чином, відсутність головної та/або магістральної частини повітророзподільника охоплюється поняттям пошкодження вантажного вагону, без усунення якого забороняється ставити вагон у склад потягу. 
Ремонт пошкодженого вагона здійснюється на підприємстві, що має право на виконання таких робіт, або на найближчому до місця пошкодження вагоноремонтному підприємстві. Перелік таких підприємств оприлюднюється у товарних конторах станцій обслуговування (п. 21 вищевказаних Правил).
Як уже зазначалося, за фактом пошкодження (розукомплектування) спірних вагонів останні були направлені до найближчого вагонного депо на ремонт та технічний огляд, проведення яких підтверджується повідомлення форми ВУ-36М.
Згідно з п. 126 Статуту залізниць України за пошкодження залізницею вагонів або контейнерів, що належать підприємству, залізниця несе матеріальну відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди. 
Відповідно до п. 22 Правил користування вагонами і контейнерами сума збитків за пошкодження вагона складається з: 
- витрат на транспортування пошкодженого вагона від місця пошкодження до місця його ремонту в розмірі провізної плати, визначеної відповідно до Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом України, затвердженого наказом Міністерства транспорту України №551 від 15.11.99, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 01.12.99 за №828/4121, з урахуванням коригувальних коефіцієнтів, що діють на момент транспортування;
- вартості ремонту пошкодженого вагона з урахуванням вартості втрачених та (або) пошкоджених частин;
- витрат на перевантаження вантажу з пошкодженого вагона, якщо його неможливо відремонтувати в навантаженому стані, які визначаються за калькуляцією вартості робіт, що надається разом з розрахунком збитків;
- плати за користування вагоном за нормативний час перебування пошкодженого вагона в деповському, капітальному ремонті або технічному обслуговуванні з відчепленням (додаток 9), визначеної за ставками плати за користування вагонами згідно з пунктом 14 цих Правил.
Наявними у матеріалах справи актами наданих послуг та виконаних робіт підтверджується, що для ремонту пошкоджених вагонів ТОВ «Металургтранс» було понесено витрати на придбання необхідних деталей у загальній сумі 64800,00 грн (з ПДВ), витрати на послуги з поточного ремонту залізничних вагонів у загальній сумі 52637,94 грн (з ПДВ), а також витрати на організацію виконання ремонтних робіт у загальній сумі 92640,17 грн (з ПДВ). Отже, загальний розмір витрат, що були понесені позивачем на ремонт пошкоджених (розукомплектованих) вагонів, склав 210 078,11 грн. 
Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. 
Приписами ст. 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у разі порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. При цьому збитки визначаються, як втрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила чи повинна зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально отримати при звичайних обставинах, якщо б його право не було порушено (упущена вигода).
Згідно зі ст. 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.
Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. 
Виходячи зі змісту наведених норм, для застосування такого виду цивільно-правової відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) збитків та їх розміру; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками; 4) вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. 
При цьому саме на позивача покладено обов`язок довести наявність збитків, протиправність (незаконність) поведінки їх заподіювача та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. 
У свою чергу відповідач повинен довести, що в його діях немає вини у заподіянні шкоди. Вказаний процесуальний обов`язок з доведення відсутності своєї вини обумовлюється передбаченою цивільним законодавством презумпцією вини заподіювача шкоди. Так, якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. 
Встановивши, що матеріалами справи підтверджується наявність всіх елементів складу правопорушення, а саме: протиправної бездіяльності відповідача, що виявилась у незабезпеченні збереження (схоронності) належного позивачу майна - вагонів, під час перевезення; завданої шкоди - пошкодження складових частин вагонів, у зв`язку з яким позивач був змушений понести витрати на оплату вартості їх ремонту; причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою шкодою, а також беручи до уваги, що відповідачем, у порушення приписів ст. 74 ГПК України, не доведено, що пошкодження вагонів під час їх перевезення залізницею сталось не з його вини, суд першої інстанції дійшов мотивованого висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Заперечуючи проти розміру збитків, визначених до стягнення місцевим господарським судом, АТ «Українська залізниця» зазначає, що суд безпідставно виходив із сум, вказаних в актах наданих послуг №11 від 29.02.2020, №05 від 17.10.2019 та актах виконаних робіт №427 від 31.07.2018, №451 від 31.10.2018, №433 від 31.08.2018, оскільки до розміру останніх включені, у тому числі, витрати позивача на оплату послуг ТОВ «Ремвагонторг» з організації виконання ремонтних робіт. На переконання скаржника, у позивача не було реальної необхідності звертатися до вказаного товариства за наданням зазначених послуг, оскільки останнє не є вагоноремонтним підприємством, атестованим на здійснення відповідної діяльності. Натомість, наявними у матеріалах справи повідомленнями за формою ВУ-36М підтверджується, що ремонт та технічний огляд вагонів здійснювався відповідними підрозділами відповідача. Включення вартості послуг  ТОВ «Ремвагонторг» з організації ремонту спірних вагонів до заявленої суми реальних збитків, на думку скаржника, суперечить приписам ст. 1192 ЦК України, п. 126 Статуту залізниць України та п. 22 Правил користування вагонами і контейнерами, оскільки не охоплюється поняттям фактично заподіяної шкоди.
Так, наявними у матеріалах справи повідомленнями за формою ВУ-36М підтверджується виключно сам факт проведення ремонту та технічного огляду спірних вагонів, у той час як вартість необхідних до придбання деталей, вартість послуг з поточного ремонту залізничних вагонів та вартість послуг з організації виконання ремонтних робіт вказана безпосередньо в актах наданих послуг та виконаних робіт, підписаних між позивачем і ТОВ «Ремвагонторг» у рамках укладених договорів №25у/14 від 19.02.2014 та № 49у від 27.06.2019. Виходячи з наведеного, розмір збитків, понесених позивачем внаслідок пошкодження (розукомплектування) вагонів №54039151,  №56103765, №61633152, №56591217, №55175160, №56137987, №53186672, міг бути визначений судом першої інстанції не інакше, як на підставі вищевказаних актів.  
Оперуючи поняттям «фактично заподіяної шкоди», як міри відповідальності залізниці, скаржник залишив поза увагою, що воно є рівнозначним поняттю «реальних збитків», оскільки зміст фактично заподіяної шкоди становить зменшення майнової сфери потерпілого, яке, у свою чергу, полягає як у втратах у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням речі, так і у витратах, понесених особою для відновлення попереднього становища, адже такі витрати також є втратою майна (грошових коштів).
Тобто реальні збитки по суті є грошовим вираженням фактично заподіяної шкоди.
З наведеного слідує, що використання законодавцем різних дефініцій призвело до помилкового звуження скаржником обсягу власної відповідальності лише до відшкодування витрат на придбання необхідних деталей та нівелювання принципу повноти відшкодування реальних збитків.
При цьому колегія суддів звертає увагу, що обсяг та види понесених стороною витрат для відновлення власної майнової сфери можуть бути різноманітними, утім, завжди зумовлені необхідністю усунення тих негативних наслідків, які настали у результаті порушення майнових прав і благ, що належать потерпілому.
Враховуючи, що необхідність ремонту спірних вагонів, а відтак і понесення позивачем витрат на оплату послуг з його організації зумовлене саме допущеною відповідачем бездіяльністю в частині забезпечення схоронності (збереження) цілісності спірних вагонів, стягнення вказаних витрат судом першої інстанції у якості реальних збитків не суперечить приписам ст. 1192 ЦК України, п. 126 Статуту залізниць України та п. 22 Правил користування вагонами і контейнерами, адже не виходить за межі фактично заподіяної залізницею шкоди.
Водночас колегією суддів враховано, що вирішення питання стосовно необхідності здійснення тих чи інших витрат для відновлення власної майнової сфери законодавець залишає на розсуд винятково управленої сторони, адже не передбачає обов`язок з доведення реальної необхідності таких витрат поряд з наявністю збитків, протиправністю (незаконністю) поведінки їх заподіювача та причинним зв`язком такої поведінки із заподіяними збитками.
Твердження скаржника про необґрунтоване посилання суду першої інстанції на положення п. 110 Статутут залізниць України за відсутності належних доказів того, що усі спірні вагони мають статус вантажу на своїх вісях, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки зі змісту мотивувальної частини оскаржуваного рішення вбачається, що наведена норма судом взагалі не застосовувалася. 
Натомість, ухвалюючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що у  п. 126 Статуту залізниць України йдеться про встановлену законодавством відповідальність залізниці за незбереження приватних вагонів - майна іншої особи, під час їх використання (перевезення), а тому статус такого майна (навантажені чи порожні вагони) не має істотного значення для встановлення складу цивільного правопорушення.
Отже, наведені апелянтом у поданій скарзі доводи не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції про стягнення спірної суми збитків, оскільки не спростовують його обґрунтованості та правомірності. 
Як вбачається зі змісту поданої апеляційної скарги, АТ "Українська залізниця" не погоджується з рішенням суду першої інстанції і в частині здійсненого ним розподілу судових витрат, а саме: стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у сумі 20000,00 грн.
Так, на переконання відповідача, відсутність у матеріалах справи платіжного документу на підтвердження фактичної сплати позивачем заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу унеможливлює здійснення судом її розподілу між сторонами за результатами розгляду ним справи по суті. 
Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до господарського суду з позовом про стягнення 210 078,11 грн збитків, ТОВ «Металургтранс» у поданій позовній заяві водночас просило стягнути з відповідача судові витрати, а саме: витрати по сплаті судового збору у сумі 3151,17 грн та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 20000,00 грн, додавши при цьому до матеріалів позовної заяви попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які воно очікує понести у зв`язку із розглядом даної справи.
Крім цього, позивачем до матеріалів позовної заяви також було додано договір про надання правничої допомоги №09012018/МТ від 09.01.2018, укладений з Адвокатським об`єднанням «СОТА», додаткова угода №270072020-3 від 27.07.2020 до вказаного договору, акт приймання-передавання наданих послуг від 03.09.2020 до вказаної додаткової угоди, рахунок-фактуру №030820-3 від 03.08.2020 та свідоцтво на право зайняття адвокатською діяльністю серії КС № 5557/10 від 24.12.2015, видане на ім`я Барабаша О.В.  
Так, відповідно до укладеного 09.01.2018 між ТОВ «Металургтранс» (клієнт) та Адвокатським об`єднанням «СОТА» (об`єднання) договору про надання правничої допомоги №09012018/МТ об`єднання у порядку та на умовах, що визначені цим договором, за завданням клієнта зобов`язалося здійснювати захист, представництво або надання інших видів правової допомоги клієнту на підставі заявки на отримання юридичних послуг, підписаної сторонами.
Додатковою угодою №270072020-3 від 27.07.2020 до вказаного договору сторони дійшли згоди про те, що клієнт доручає та оплачує, а об`єднання приймає на себе зобов`язання надати  послуги з правничої допомоги щодо: попереднього опрацювання матеріалів наданих позивачем, вивчення судової практики, формування правової позиції, підготовки процесуальних документів для звернення до суду (позовна заява, розрахунок суми заборгованості, попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат) тощо, що стосується розукомплектування вагонів №53186672, №56137987, №55175160, №56591217, №61633152, №56103765 та №54039151. Загальна вартість послуг за даною додатковою угодою складає суму у розмірі 20 000,00 грн, що сплачується замовником у строк до 30.09.2020.  
На підтвердження надання послуг, обумовлених додатковою угодою №270072020-3 від 27.07.2020, Адвокатським об`єднанням «СОТА» та ТОВ «Металургтранс» було складено і підписано акт приймання-передавання наданих послуг від 03.08.2020.
Так, вказаний акт містить перелік наданих послуг з погодинним зазначенням часу, витраченого на кожну з них, а саме: попереднє опрацювання матеріалів (3год), вивчення судової практики (3год), опрацювання законодавчої бази, що регулює спірні відносини, формування правової позиції, консультування щодо необхідності отримання додаткових матеріалів (доказів) та їх отримання для справи (2 год), підготовка процесуальних документів по справі (позовна заява, розрахунок суми заборгованості, попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат (10 год), узгодження підготовлених процесуальних документів з клієнтом, формування пакету документів для подачі до суду (2год).
Згідно вказаного акту витрати на професійну правничу допомогу складають 20 000,00 грн, враховуючи, що вартість  години роботи адвоката узгоджена у розмірі 1000,00 грн. 
Виходячи з наведених обставин та принципу відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, місцевий господарський суд стягнув з АТ "Українська залізниця" на користь ТОВ "СПЕКТР-АГРО" витрати на професійну правничу допомогу у сумі 20000,00 грн.
Колегія суддів не вбачає правових підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині відшкодування позивачу за рахунок відповідача витрат на професійну правничу допомогу, виходячи з такого.
Відповідно до ст. 16 ГПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 зазначеного Кодексу).
Згідно зі ст. 123 ГПК України  судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, у тому числі,  витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч. 1 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
У силу частини 2 вказаної норми за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості,     що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;     2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги     на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 ГПК України).
За змістом ч. 4 ст. 129 ГПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись (частина 5 наведеної норми).
Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 8 ст. 129 ГПК України).
Встановивши, що матеріалами справи підтверджується факт надання професійної правничої допомоги Адвокатським об`єднанням «СОТА», обсяг наданих послуг (виконаних робіт) та їх вартість у сумі 20000,00 грн, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат та розумності їхнього розміру, а також принципу відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, місцевий господарський суд дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для відшкодування позивачу за рахунок відповідача витрат на професійну правничу допомогу у сумі 20000,00 грн.
Заперечуючи проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу,  апелянт у поданій скарзі посилається на те, що позивачем не надані докази здійснення  оплати витрат на професійну правничу допомогу.
Однак, наведене твердження скаржника не може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції в частині розподілу витрат на професійну правничу допомогу, оскільки за змістом п. 1 ч. 2 ст. 126, ч. 8 ст.129 ГПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу, за умови підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 126 цього Кодексу).
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, від 20.12.2019 у справі № 903/125/19.
Крім того, станом на дату подання до господарського суду першої інстанції доказів на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу кінцева дата строку оплати позивачем відповідних послуг адвокатського об`єднання ще не настала.  
Отже, доводи апелянта, наведені у поданій скарзі, не спростовують висновку суду першої інстанції про наявність підстав для відшкодування позивачу за рахунок відповідача витрат на професійну правничу допомогу у заявленій сумі.
За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 26.10.2020 у справі №910/12180/20 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" - без задоволення.
Відповідно до  ст. 129 Господарського процесуального кодексу України  судовий збір за подання апеляційної скарги покладається судом відповідача.
Керуючись ст.ст. 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" залишити без задоволення.
2. Рішення господарського суду міста Києва від 26.10.2020 у справі №910/12180/20  - без змін.
3. Справу повернути до Господарського суду міста Києва.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачені ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                            О.І. Поляк 

Судді                                                                                Є.Ю. Пономаренко

                                                                                М.А. Дідиченко