ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

«11» березня 2020 року м. Херсон

Справа № 666/4355/15-ц 
Провадження № 22-ц/819/251/21 

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого (суддя – доповідач)	Воронцової Л. П.	
суддів:	Ігнатенко П. Я.,	
  	Полікарпової О. М.	
секретар	Литвиненко В. О.	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Херсонського міського суду Херсонської області у складі судді Ігнатенко О. Й. від 04 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 , правонаступниками якого є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, третя особа по справі, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору - ОСОБА_5 про повернення безпідставно набутих коштів, 
В С Т А Н О В И В:
У серпні 2015 року ОСОБА_2 , правонаступниками якого є ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4  звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, уточненим в ході судового розгляду справи.
В обґрунтування позовної заяви зазначив, що 01 лютого 2005 року він зарєєстрував шлюб з ОСОБА_1 , який було розірвано заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона 23 червня 2014 року.
За час шлюбу на ім`я дружини – ОСОБА_1 ними у ПАТ «БАНК ФОРУМ» були відкриті :
-депозитний рахунок № НОМЕР_1 (у доларах США), відповідно до договору банківського вкладу (депозиту) від 11 березня 2014 року, вклад на якому було розміщено строком до 11 червня 2014 року;
-поточний рахунок № НОМЕР_2 (в долараз США), відповідно до договору банківського рахунку № 2620/3800000006/840 від 21 жовтня 2013 року.
Зазначав, що розпочата процедура ліквідації ПАТ «БАНК ФОРУМ», з відшкодуванням Фондом гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами фізичних осіб.
Грошові кошти, які обліковувалися на рахунку ОСОБА_1 в сумі 1 760,62 дол. США, були списані з вище зазначеного рахунку для їх подальшої виплати Фондом через установи банку-агента клієнту Банку.
Позивачу не відома доля вище зазначених грошових коштів, тому він вважав, що йому належить 880,31 дол. США.
29 квітня 2014 року він з відповідачкою поклав на валютні депозитні рахунки ПАТ КБ «Приват Банк» грошові кошти в сумі 8 000 дол. США, які були ним зароблені під час закордонних відряджень. Для безперешкодної можливості сім`ї користуватися грошовими коштами під час його перебування у відрядженні, всі рахунки в ПАТ КБ «Приват Банк» були відкриті на ім`я відповідачки.
На його прохання, 28 травня 2006 року його батько – ОСОБА_5 , який мешкає в Ізраїлі, переслав 4 000 дол. США на ім`я відповідачки, оскільки на той час він відбував покарання, знаходячись на поселенні, для придбання ними житлового будинку по АДРЕСА_1 .
Відповідач, отримавши надіслані його батьком грошові кошти, придбала за договором купівлі-продажу житловий будинок. Згодом, йому стало відомо, що у договорі купівлі-продажу житлового будинку покупцем була зазначена мати відповідачки, однак на той час він не вважав вказаний факт принциповим, оскільки вважав, що будинок був придбаний для їх сім`ї . Після смерті матері відповідачки у 2008 році остання отримала вказаний житловий будинок у спадщину.
У квітні 2009 року, під час перебування його батька – ОСОБА_5 у м. Херсоні, він позичив у нього ще 2 000 євро та вони уклали договір безстрокової позики, у якому зазначили, що як ці гроші, так і попередні 4 000 дол. США батько позичає до дня розірвання їх шлюбу з відповідачкою. Він погодився на письмове оформлення договору позики за вимогою батька, і підписав складений між ними договір, так як на думці не мав розлучатися з відповідачкою.
У березні 2015 року він отримав від батька лист, в якому останній зазначав, що йому потрібні гроші на лікування та просив повернути позичені грошові кошти.
З урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь: 
-Ѕ частину валютних коштів в сумі 4 000 дол. США, що знаходяться за договорами депозитного банківського вкладу у ПАТ КБ «Приват Банк»;
-Ѕ грошових валютних коштів в сумі 880,31 дол. США, які обліковувалися на рахунку клієнта ПАТ «БАНК ФОРУМ» ОСОБА_6 та були списані з вказаного рахунку для подальшої виплати вказаної суми Фондом гарантування вкладів фізичних осіб банку-агента клієнту Банка. Судові витрати покласти на відповідача.
У грудні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 про повернення безпідставно набутих грошових коштів.
Заявлені вимоги обґрунтовував тим, що на прохання сина та його дружини він позичив їм грошові кошти для придбання житлового будинку. 28 травня 2006 року він з Ізраїлю за допомогою платіжної системи «МоneyGram» надіслав 4000 доларів США, які були отримані відповідачкою. 
Крім вказаної суми ним також були надіслані за допомогою платіжної системи «Western Union» грошові перекази на загальну суму 2 200 доларів США, які були отримані відповідачкою. 
У 2014 році йому стало відомо, що шлюб між його сином та відповідачем за ініціативою останньої, було розірвано, а житловий будинок, який був придбаний для родини сина на позичені ним гроші, був оформлений на матір ОСОБА_6 та після її смерті перейшов у особисту власність відповідачки. 
ОСОБА_5 зазначав, що до теперішнього часу, безпідставно отримані відповідачкою кошти, йому не повернуті, однак для нього вони є вкрай необхідними., просив суд стягнути з відповідачки на його користь безпідставно отримані кошти на загальну суму 6 200 дол. США, що згідно курсу НБУ складає 142 061,76 грн. та вирішити питання про розподіл судових витрат.
Ухвалою Дніпровського районного суду Херсонської області від 08 грудня 2015 року залучено ОСОБА_5 , як третю особу, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.
Заочним рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 04 квітня 2017 року позов ОСОБА_2 і третьої особи, яка  заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору -  ОСОБА_5 задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2 1/2 частину валютних коштів,  в розмірі 4 880,31 доларів США, що на час винесення рішення за офіційним курсом НБУ становить 131 888,43 грн і судовий збір та понесені витрати пов`язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача у розмірі 925,20 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 безпідставно отримані кошти в загальній сумі 6 200 доларів США, що на час винесення рішення за офіційним курсом НБУ становить 167 552,52 грн; судовий збір та понесені витрати пов`язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідачки у розмірі 3 035,93 грн.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просила рішення суду скасувати, ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що при прийнятті рішення суд першої інстанції не врахував наявності у позивача заборгованості зі сплати аліментів у розмірі 37 643,35 грн за виконавчим листом № 666/3086/14-ц, виданим 03 липня 2014 року і заборгованості за спричинену їй матеріальну шкоду у розмірі 1 594 грн та моральну шкоду в сумі 10 000 грн, що підтверджується вироком Дніпровського районного суду м. Херсона від 16 квітня 2015 року; вона не підписувала договір грошової позики з ОСОБА_5 , про його укладення їй не було відомо і письмової згоди на його підписання вона не надавала, а платіжні доручення, на які посилався суд першої інстанції є неналежним доказом, оскільки у справі відсутній їх переклад на українську мову і неможливо встановити назву вказаних документів та зміст їх текстової частини.
Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 від учасників справи не надходив.
У зв`язку з отриманням інформації про смерть ОСОБА_2  та підтвердженням факту його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 витягом Державного реєстру актів цивільного стану громадян; ухвалами Херсонського апеляційного суду від 24 грудня 2020 року та від 20 січня 2021 року до участі у розгляді справи залучено правонаступників померлого: ОСОБА_3 і ОСОБА_4 (дітей).
В судове засідання апеляційної інстанції ОСОБА_3 , ОСОБА_5 не з`явилися, належним чином повідомлені про місце і час розгляду справи, тому колегія суддів вважає можливим розглянути справу у їх відсутність в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України.
Заслухавши доповідача, пояснення ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , представника ОСОБА_1 – адвоката Радіновича В. І., перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів вважає апеляційну скаргу підлягаючою задоволенню частково з наступних підстав.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2  та третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору –  ОСОБА_5 , суд першої інстанції виходив з того, що в Україні діє загальний режим спільності майна подружжя, згідно з яким майно, набуте в шлюбі, вважається таким, що належить подружжю, у зв`язку з цим речі, набуті за час шлюбу,  підпадають під режим спільного майна подружжя. Майно у вигляді поточного і депозитних рахунків, відкритих на ім`я ОСОБА_6  у банківській установі є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки було набуте сторонами під час перебування їх у шлюбі, спільного проживання та ведення сумісного господарства і тому вважав можливим визнати за позивачем право власності на 1/2 його частину та на Ѕ частину грошових коштів безпідставно отриманих ОСОБА_6 від ОСОБА_5 за договором займу.
Колегія суддів частково погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Статтею 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 Цивільного кодексу України.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. 
Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України в п.п. 23, 24 своєї постанови від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Депозитні вклади, незалежно від їх виду та від того, на чиє ім`я з подружжя внесені, відповідно до ст. 61 СК України, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
З матеріалів справи вбачається і це встановлено судом, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 01 лютого 2005 року, від якого мають неповнолітню доньку – ОСОБА_4 .
Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 23 червня 2014 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 розірвано. Після розірвання шлюбу ОСОБА_6 змінено прізвище на дошлюбне « ОСОБА_8 » /т. 1, а. с. 8/.
За час перебування у шлюбі на ім`я ОСОБА_6 у ПАТ «Банк Форум» було відкрито: депозитний рахунок  № НОМЕР_1 (в доларах США) відповідно до договору банківського вкладу (депозиту) № 263/3800/693702 від 11 березня 2014 року; вклад на якому було розміщено строком до 11 червня 2014 року;  поточний рахунок № НОМЕР_2 (в доларах США)  відповідно до договору  банківського рахунку  № 2620/3800/000006/840 від 21 жовтня 2013 року, за умовами якого рахунок було розміщено безстроково. 
Згідно листа Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Формум», грошові кошти, які обліковувались на рахунку клієнта банку ОСОБА_6 № НОМЕР_1 в сумі 1760,62 доларів США були списані з вищезазначеного рахунку для подальшої виплати вказаної суми Фондом гарантування вкладів фізичних осіб  через установи банку-агента клієнту Банку /т. 1, а. с. 12/.
Згідно наданої ПАТ КБ «ПриватБанк» квитанції на виконання ухвали суду про витребування доказів, вбачається наявність семи, із зазначених позивачем депозитних вкладів, відкритих на ім`я відповідачки 29 квітня 2014 року на загальну суму 7 000,00 доларів США за договорами: 
-№ SAMDNWFD0070112062600 на суму 1 000,00 доларів США; 
-№ SAMDNWFD0070112061400 на суму 1 000,00 доларів США; 
-№ SAMDNWFD0070112047700 на суму 1 000,00 доларів США; 
-№ SAMDNWFD0070112031600 на суму 1 000,00 доларів США; 
-№ SAMDNWFD0070112003900 на суму 1 000,00 доларів США; 
-№ SAMDNWFD0070112012600 на суму 1 000,00 доларів США; 
-№ SAMDNWFD0070112006400 на суму 1 000,00 доларів США /т. 1, а. с. 141, 141 зворот, 142, 142 зворот, 144, 144 зворот, 145/.
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що грошові кошти, внесені сторонами у банківські установи за договорами банківських вкладів (депозиту) не залежно від того на чиє ім`я вони внесені, відповідно до статті 61 СК України є спільною сумісною власністю подружжя і частки сторін у них є рівними. 
ОСОБА_7 не спростувала твердження позивача ОСОБА_2 про те, що зняті нею з депозитних рахунків АТ КБ «ПриватБанк» грошові кошти були використані з відома та згоди ОСОБА_2 в інтересах сім`ї.
Таким чином, враховуючи, що вказані депозитні вклади відкриті у період шлюбу сторін, а станом на 23 червня 2014 року – день розірвання шлюбу між  ОСОБА_2  і ОСОБА_6  на вказаних рахунках грошові кошти відсутні; зняті вони останньою з рахунків у період перебування сторін у шлюбі, і твердження  ОСОБА_2  про використання вказаних грошових коштів не в інтересах сім`ї, без відома і погодження з ним не спростовано, тому вимоги щодо поділу грошових коштів, які перебували на депозитних вкладах відповідачки підлягають задоволенню частково, а саме щодо грошових коштів – депозитів, розміщених на вище зазначених 7 депозитних вкладах у розмірі 7 000 дол. США. З урахуванням вступу у справу правонаступників  ОСОБА_2 , половина вказаних грошових коштів у розмірі 7 000 дол. США, а також, вклад у АТ «Банк «Форум» в сумі 1 760,62 дол. США підлягають стягненню на користь останніх порівну, тобто по 2 440,15 дол. США кожному ((7 000 дол. США+ 1 760,62 дол. США : 2) = 4 380,31 дол. США :2) і судові витрати понесені позивачем у розмірі 462,60 грн кожному.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що судом першої інстанції не враховано наявність у позивача заборгованості по аліментам на її користь та не виконаного зобов`язання за вироком суду щодо відшкодування їй матеріальної і моральної шкоди до уваги колегією суддів не приймаються та підлягають відхиленню, оскільки наявність невиконаних позивачем зобов`язань перед відповідачем не є підставою зарахування взаємних зобов`язань сторін за різними правовідносинами та відмови у задоволенні позову про поділ банківських вкладів.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо незаконності рішення суду в частині задоволення позову ОСОБА_5 є слушними і підлягають задоволенню з наступних підстав. 
ОСОБА_5 пред`явив позов до ОСОБА_6 про стягнення 6 200 дол. США за договором позики грошових коштів від 29 квітня 2009 року, як безпідставно отриманих, посилаючись, як на підставу позову, на ст. 1212 ЦК України.
Відповідно до ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.
Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.
Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.
Разом з тим, як вбачається зі змісту позову ОСОБА_5 , він обґрунтував свої вимоги наявністю укладеного договору позики грошових коштів між ним і його сином – ОСОБА_2 .
Згідно договору позики грошових коштів від 27 квітня 2009 року, позикодавець надав позичальнику у власність грошові кошти у розмірі 4 000,00 доларів США та 2 000,00 Євро на придбання нерухомості для сім`ї останнього та витрат пов`язаних з її утриманням, зобов`язанням повернути гроші у тому ж самому грошовому розмірі. Позика надається шляхом пересилання позичальнику 4 000 дол. США по MoneyGram та передачі йому готівкою 2 000 євро (п. 2.1). Згідно п. 2.2 зазначеного договору, строк, на який надається позика, закінчується днем розірвання шлюбу між позичальником та його дружиною та грошові кошти підлягають поверненню протягом 6 місяців, після спливу строку, зазначеного п.2.2 /т. 1 а. с. 13/.
Таким чином, стягнення на підставі ст. 1212 ЦК України грошових коштів, отриманих, за договором позики є не можливим, і у позові слід відмовити.
Крім того, ОСОБА_1 зазначає, що про такий договір їй нічого не відомо, вона заперечує, що такий договір укладався, тому що чоловік у 2009 році перебував у місцях позбавлення волі, а його батько до України не приїжджав, про його існування їй невідомо, з нею питання позики грошей не погоджувалося.
Згідно ч. 4 ст. 65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України позивачем ОСОБА_5 не надано доказів на підтвердження обізнаності та погодження з ОСОБА_7 , укладення договору позики грошових коштів сумі 4 000 дол. США та їх використання в інтересах сім`ї.
Слід також зазначити, що ОСОБА_5 стверджує, що 4 000 дол. США були надані ним сину і невістці з метою придбання будинку по АДРЕСА_1 .
Разом з тим вбачається, що вказаний будинок було придбано за договором купівлі-продажу ОСОБА_9 12 вересня 2006 року, тобто до укладення ОСОБА_2 27 квітня 2009 року договору позики грошових коштів у розмірі 4 000 дол. США, які позикодавець зобов`язався надати позичальнику у власність (а не вже передав).
Крім того, як зазначив ОСОБА_5 у позові, грошові кошти ним були надані у позику сину і невістці, тому в разі обґрунтування та доведеності позову, з ОСОБА_1 підлягала б стягненню Ѕ частина грошових коштів.
Щодо позовних вимог ОСОБА_5 про стягнення 2 200 дол. США отриманих відповідачем від нього за грошовими переказами, слід зазначити наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Частиною 1 ст. 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
На підтвердження позовних вимог про стягнення 2 200 дол. США ОСОБА_5 надав ксерокопії не завірених поштових грошових переказів, викладених іноземною мовою без перекладу їх на українську мову, засвідчених у встановленому порядку, тобто надав суду неналежні докази.
За вказаних обставин у задоволенні позову ОСОБА_5 слід відмовити.
Враховуючи зазначене доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 у зазначеній частині підлягають задоволенню, рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_5 про повернення безпідставно набутих коштів - скасуванню, з ухваленням нової постанови про відмову у задоволенні позову.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Заочне рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 04 квітня 2017 року у частині задоволених позовних вимог ОСОБА_5 про стягнення з ОСОБА_1 безпідставно отриманих коштів на загальну суму 6 200 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 167 552,52 грн, витрат по сплаті судового збору та пов`язаних з публікацією у пресі оголошення про виклик відповідачки в розмірі 3 035,93 грн, скасувати, ухвалити в цій частині нове про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог.
Це ж рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , правонаступниками якого є ОСОБА_3  та ОСОБА_4 , про стягнення з ОСОБА_1 Ѕ частини депозитних вкладів змінити, зазначивши про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_10 та ОСОБА_4 по 2 440,15 дол. США, що за офіційним курсом НБУ становить 68 073 грн кожному та понесених судових витрат у розмірі 462 грн 60 коп. кожному.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з часу складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.
Дата складання повного судового рішення 15 березня 2021 року.
  Головуючий	  Л. П. Воронцова	
  Судді:	  П. Я. Ігнатенко    О. М. Полікарпова