Постанова 
Іменем України 
 
26 січня 2021 року
м. Київ
 
справа № 200/14524/16-ц
провадження № 61-3807св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Червинської М. Є.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 
на постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 січня 2020 року в складі колегії суддів: Макарова М. О., Демченко Е. Л., Куценко Т. Р.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулась суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат у розмірі 327 241,83 грн і трьох процентів річних у розмірі 31 246,75 грн.
 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2013 року звернено стягнення 
на предмет іпотеки із встановленням вартості предмета іпотеки в розмірі 994 000,00 грн шляхом визнання за ОСОБА_2 права власності 
на нерухоме майно - магазин непродовольчих товарів, у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 у розмірі 113 233,60 швейцарських франків, 
що еквівалентно 529 754,70 грн, відповідно до кредитного договору 
від 20 листопада 2006 року № 11080172000 та договору про відступлення права вимоги від 20 червня 2008 року.
 
Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 серпня 2015 року у справі № 200/11556/13-ц, яке набрало законної сили 24 листопада 2015 року, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на відшкодування іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя стягнено кошти в розмірі 
364 845,30 грн та судовий збір у розмірі 3 441,00 грн, а всього - 368 286,30 грн.
 
07 червня 2016 року Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська видано виконавчий лист № 200/11556/13-ц на примусове виконання вказаного судового рішення, за яким відкрито виконавче провадження № 51384211.
 
Під час проведення виконавчих дій у виконавчому провадженні № 51384211 відповідач сплатив позивачу кошти на виконання рішення суду в розмірі 
368 282,83 грн, отримані позивачем 18 липня 2016 року.
 
Вважаючи, що зобов`язання відповідача перед позивачем виникло 29 березня 2013 року після того як рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області, за відповідачем визнано право власності на предмет іпотеки, ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 інфляційні втрати та три проценти річних 
за порушення грошового зобов`язання за період з 10 вересня 2013 року - 
з моменту відкриття провадження у справі № 200/11556/13-ц, до 18 липня 
2016 року в розмірі 358 488,58 грн, які складаються з інфляційних втрат в розмірі 327 241,83 грн та трьох відсотків річних за весь час прострочення грошового зобов`язання в розмірі 31 246,75 грн.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 липня 
2017 року позовні вимоги задоволено частково.
 
Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати 
в розмірі 23 277,02 грн, три проценти річних у розмірі 6 780,5 грн.
 
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено .
 
Ухвалоюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки грошове зобов`язання у відповідача 
ОСОБА_2 виникло з моменту набрання чинності рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 серпня 2015 року у справі 
№ 200/11556/13-ц про стягнення грошової суми - з 24 листопада 2015 року, 
а грошові кошти ОСОБА_2 були переведені 06 липня 2016 року, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за період з 24 листопада 2015 року до 06 липня 2016 року.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 липня 2017 року залишено без змін.
 
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про те, 
що грошове зобов`язання у відповідача виникло з моменту набрання чинності рішенням суду про стягнення грошової суми, а саме з 24 листопада 2015 року.
 
Постановою Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 серпня 2019 року частково задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2017 року.
 
Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Скасовуючи ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2017 року, Верховний Суд зазначив про правильність висновку судів першої 
та апеляційної інстанцій щодо наявності у ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 невиконаного грошового зобов`язання, однак зауважив про неправильність визначення судами правової природи виникнення цього зобов`язання, а відтак - і неправильність визначення періоду прострочення.
 
Проаналізувавши частину четверту статті 334 ЦК України, частини третю, п`яту статті 37 Закону Україну «Про іпотеку» Верховний Суд дійшов висновку, 
що грошове зобов`язання іпотекодержателя з відшкодування іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог виникає в момент набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, вартість якого перевищує вартість забезпечених іпотекою вимог, отже, предметом доказування в цій справі є момент набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки та розмір перевищеної вартості забезпечених іпотекою вимог.
 
За результатами нового розгляду справи в апеляційному порядку Дніпровським апеляційним судом 28 січня 2020 року прийнято постанову, якою рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 липня 2017 року скасовано, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнено 
з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати в розмірі 
320 371,16 грн та три відсотки річних у розмірі 27 722,84 грн, а всього 
348 094,00 грн.
 
Апеляційний суд, врахувавши положення частини четвертої статті 334 ЦК України, частин третьої, п`ятої статті 37 Закону Україну «Про іпотеку», встановив, що державна реєстрація за відповідачем права власності на предмет іпотеки відбулася 25 грудня 2013 року, а тому саме з цього часу необхідно здійснювати розрахунок суми інфляційних втрат та три відсотки річних від простроченої суми за весь час прострочення, тобто до 06 липня 2016 року - дати виконання ОСОБА_2 своїх зобов`язань шляхом перерахування грошових коштів 
у сумі 368 282,83 грн на рахунок ВДВС.
 
Аргументи учасників справи
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду 25 лютого 2020 року, ОСОБА_2 просить постанову Дніпровського апеляційного суду 
від 28 січня 2020 року скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
У касаційній скарзі посилається на помилковість висновку апеляційного суду щодо початку перебігу строку, за який з нього підлягають стягненню збитки, завдані несвоєчасним виконанням грошового зобов`язанням, та періодом такого прострочення. 
 
Вважає, що грошове зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та трьох відсотків річних від простроченої суми за весь час прострочення виникло з часу набрання законної сили рішенням, яким з нього стягнено розмір перевищеної вартості забезпечених іпотекою вимог, тобто з часу виникнення у нього зобов`язання щодо виконання рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 серпня 2015 року у справі № 200/11556/13-ц про стягнення грошової суми, до моменту фактичного виконання ним цих зобов`язань, тобто штрафні санкції повинні застосовуватись за період з 24 листопада 2015 року до 06 липня 
2016 року.
 
Також у касаційній скарзі посилається на те, що ОСОБА_1 перешкоджає йому користуватись належним йому на праві власності нерухомими майном, тому він не може вважатись таким, що набув права власності на це майно.
 
Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
Інші учасники справи не скористались своїм процесуальним правом, відзивів 
на касаційну скаргу до Верховного Суду не подали.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 24 квітня 2020 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано матеріали справи з Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська.
 
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями 09 листопада 2020 року справу призначено судді-доповідачеві Бурлакову С. Ю.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
 
Суди встановили, що рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2013 року в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 
за кредитним договором від 20 листопада 2006 року № 11080172000, у сумі 
113 233,6 швейцарських франків, що еквівалентно 529 754,70 грн, відповідно 
до договору про відступлення права вимоги від 20 червня 2008 року звернено стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ОСОБА_2 права власності на магазин непродовольчих товарів - прим. 5 поз.1-5 загальною площею 54,9 кв. м, ганок літери А5 на першому поверсі житлового будинку літери А-3, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Цим же рішенням встановлено вартість предмета іпотеки в розмірі 
994 000,00 грн. 
 
17 серпня 2015 року рішенням Бабушкінського районного суду 
м. Дніпропетровська стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відшкодування іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя в розмірі 364 845,3 грн та судовий збір у розмірі 3 441,00 грн, а всього - 368 286,30 грн. Рішення набрало законної сили 24 листопада 2015 року.
 
06 липня 2016 року ОСОБА_2 на виконання постанови державного виконавця від 09 червня 2016 року про відкриття виконавчого провадження грошові кошти в сумі 368 282,83 грн перераховано на рахунок ВДВС.
 
18 липня 2016 року ОСОБА_1 отримала кошти в розмірі 368 282,83 грн.
 
Звернувшись з цим позовом, ОСОБА_1 вважала, що зобов`язання відповідача перед нею з відшкодування їй як іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя виникло 29 березня 2013 року після проголошення рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області, відповідно до якого визнано 
за відповідачем право власності на предмет іпотеки, а виконання зобов`язання відбулось 18 липня 2016 року, тому просила стягнути з ОСОБА_2 
на її користь кошти в розмірі 358 488,58 грн, а саме 327 241,83 грн - інфляційні втрати та 31 246,75 грн. - три відсотки річних за весь час прострочення грошового зобов`язання.
 
Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 вважав, що його зобов`язання щодо відшкодування інфляційних втрат та трьох відсотків річних за весь час прострочення грошового зобов`язання виникло з моменту виникнення у нього зобов`язання виконати рішення, яким з нього стягнено розмір перевищеної вартості забезпечених іпотекою вимог, тобто з часу набрання законної сили рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 серпня 2015 року у справі № 200/11556/13-ц про стягнення грошової суми, а саме 
за період з 24 листопада 2015 року до 06 липня 2016 року.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України в редакції, чинній на дату подання касаційної скарги (далі - 
ЦПК України), провадження в цивільних справах здійснюється відповідно 
до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду 
і вирішення справи.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права 
чи порушення норм процесуального права.
 
Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України (в редакції, чинній на дату подання касаційної скарги) передбачено, що під час розгляду справи 
в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального 
чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частиною першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції 
в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, а також матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до статей 509, 524, 533-535 і 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, 
що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим 
є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати (правові висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постановах від 11 квітня 
2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).
 
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
 
Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
 
Колегія суддів вважає, що апеляційний суд дійшов правильного висновку про існування у відповідача перед позивачем невиконаного грошового зобов`язання, та правильно визначив правову природу виникнення цього зобов`язання і період прострочення.
 
Так, згідно з частиною п`ятою статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.
 
Частиною третьої цієї статті передбачено, що право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі.
 
Аналогічне положення закріплене в частині четвертій статті 334 ЦК України, згідно з якою права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.
 
Отже, грошове зобов`язання відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя виникає в момент набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, вартість якого перевищує вартість забезпечених іпотекою вимог.
 
Предметом доказування в цій справі є момент набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки та розмір перевищеної вартості забезпечених іпотекою вимог.
 
Як встановлено апеляційним судом, державна реєстрація права власності 
за відповідачем на магазин непродовольчих товарів за адресою: 
АДРЕСА_1 , відбулась 25 грудня 2013 року, тому, колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про те, що саме з цього часу необхідно здійснювати розрахунок суми інфляційних втрат та трьох відсотків річних від простроченої суми за весь час прострочення, тобто до 06 липня 
2016 року - дати перерахування ОСОБА_2 грошових коштів у сумі 
368 282,83 грн на рахунок ВДВС.
 
Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо тлумачення норм матеріального й процесуального права, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки апеляційного суду, який належним чином їх спростував. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини 
та переоцінювати докази.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК Українисуд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки такі судові рішення 
є законними та обґрунтованими, прийняті з дотриманням вимог процесуального та матеріального закону, а доводи касаційної скарги висновків судів 
не спростовують.
 
Щодо судових витрат
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної 
чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
З огляду на те, що суд касаційної інстанції рішення не змінює та не ухвалює нове рішення, підстав для перерозподілу судових витрат, понесених у зв`язку 
з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 січня 2020 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту 
її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	С. Ю. Бурлаков  	
 	В. М. Коротун  	
 	М. Є. Червинська