Постанова
Іменем України                            
 
08 лютого 2021 року
м. Київ
 
справа № 619/880/17
провадження № 61-882св20    
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Жданової В. С.,               Коротенка Є. В.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, визнання права власності на 1/2 частину конструктивних елементів, будівельних матеріалів, обладнання та іншого майна, використаного в процесі самочинного будівництва, в порядку спадкування за законом
 
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 27 серпня 2019 року                     у складі судді Нечипоренко І. М. та постанову Харківського апеляційного суду              від 11 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Пилипчук Н. П., Кругової С. С., Маміної О. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив: визнати недійсними договори купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , укладені між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 31 липня             2013 року та між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 10 липня 2017 року; визнати за ним право власності на 1/2 частину конструктивних елементів, будівельних матеріалів, обладнання та іншого майна, використаного в процесі самочинного будівництва спірного будинку, в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
На обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначав про те, що               ОСОБА_6 і ОСОБА_7 були власниками будинку АДРЕСА_1 , по 1/2 частині кожний в порядку спадкування. Згодом вони знесли старий будинок та у 1986 році здійснили самочинне будівництво житлового будинку та надвірних будівель, право власності на яке не оформляли. 
 
Після смерті ОСОБА_6 спадщину прийняла його дружина - ОСОБА_5 , однак за життя спадкові права не оформила. Після смерті ОСОБА_7 спадкоємицею за заповітом, яка прийняла спадщину, була ОСОБА_5 , яка звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, але спадкові права не оформила. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла. 
 
Позивач як син померлої прийняв спадщину шляхом звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на інший житловий будинок, однак на спірний будинок отримати свідоцтво про право на спадщину за законом не зміг, оскільки право власності на нього не оформлене спадкодавцями, тому залишилося майно                     у вигляді сукупності матеріалів, обладнання тощо, що були використані в процесі його будівництва.
 
На підставі рішення Дергачівського районного суду Харківської області                     від 05 липня 2012 року право власності на спірний будинок оформлене за ОСОБА_3 , який 31 липня 2013 року продав його ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу. 
 
Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 18 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції від 05 липня 2012 року скасовано, в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. 
 
ОСОБА_2 , достовірно знаючи про існування спору, уклав 10 липня 2017 року                договір купівлі-продажу спірного будинку з ОСОБА_4 , яка після придбання будинку здійснила в ньому перебудови, що не дає можливості встановити, з яких конструктивних елементів складалась решта будинковолодіння станом                            на 23 травня 2011 року. Тому єдиним ефективним способом захисту своїх прав позивач вважає повернення ситуації до первісної, тобто до обставин, які існували на момент відкриття спадщини.
 
Враховуючи наведене, позивач просив позов задовольнити.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Дергачівський районний суд Харківської області рішенням від 27 серпня                  2019 року в задоволенні позову відмовив. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що матеріали справи не містять визначення обсягу та переліку кількості будівельних матеріалів і робіт, що були витрачені (використані) на будівництво спірного житлового будинку ОСОБА_5 , а визнання недійсними договорів купівлі-продажу цього будинку є неналежним способом захисту.
 
Короткий зміст рішення апеляційного суду
Харківський апеляційний суд постановою від 11 грудня 2019 року рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 27 серпня 2019 року залишив без змін.
 
Апеляційний суд мотивував постанову тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву на неї, їх узагальнені аргументи 
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у січні 2020 року,                            ОСОБА_1 просить скасувати рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 27 серпня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі та стягнути з відповідачів судові витрати на оплату експертизи, або направити справу на новий розгляд. 
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення постановлені з порушенням норм матеріального і процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
Суди не розглянули заявлені ним підстави недійсності спірних договорів та факт порушення його прав як спадкоємця, проігнорували більшість його доводів і не надали на них відповіді в мотивувальній частині рішень, зокрема це стосується обсягу прав позивача як спадкоємця об`єкта спадкування, підстав недійсності спірних договорів. 
25 травня 2020 року до Верховного Суду від адвоката Кислого А. М., який діє              в інтересах  ОСОБА_3 надійшов відзив, на касаційну скаргу, який мотивований тим, що доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, фактично зводяться до переоцінки доказів, яким суди надали належну оцінку, судові рішення є законними та обґрунтованими, постановлені з дотриманням норм матеріального та процесуального права. 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 15 січня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали з Дергачівського районного суду Харківської області.
 
28 січня 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 листопада 2020 року у зв`язку із звільненням у відставку судді ОСОБА_8 справу призначено судді-доповідачеві Зайцеву А. Ю.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
Батьками ОСОБА_1 є ОСОБА_9 і ОСОБА_5 , яка                                 22 листопада 1977 року уклала шлюб і змінила прізвище на « ОСОБА_5 ».
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, спадкоємцями першої черги після неї  є її сини ОСОБА_1 і ОСОБА_3 
23 червня 2011 року із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 до Дергачівської державної нотаріальної контори звернувся ОСОБА_3 (спадкова справа № 287/2011), а 18 листопада 2011 року - ОСОБА_1 
01 жовтня 2012 року за реєстровим номером 1-884 ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок АДРЕСА_2 .
Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 05 липня               2012 року, ухваленим у справі № 2010/3756/2012, за ОСОБА_3 визнано право власності на самочинно побудований житловий будинок АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , матері ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , і тітки                  ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 .
31 липня 2013 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу спірного будинку.
Рішенням  Апеляційного  суду  Харківської  області  від  18  листопада 2015 року
рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 05 липня              2012 року у справі № 2010/3756/2012 скасовано, у задоволенні позову              ОСОБА_3 відмовлено.
10 липня 2017 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу спірного будинку.
Житловий будинок АДРЕСА_1 був самочинно збудований, право власності на нього, в тому числі за ОСОБА_5 , оформлене не було.
Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи та оціночно-будівельної експертизи від 24 квітня 2019 року № 27731/8393 встановлено, що: 1) опис конструктивних елементів, з яких фактично складалися такі будівлі та споруди: погреб літ. «Б», сарай літ. «В», сарай літ. «Д», сарай літ. «Н», сарай               літ. «Р», вбиральня літ. «З», літній душ літ. «П», гараж літ. «Ж» за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 23 травня 2011 року та обсяг проведених будівельних робіт наведено в дослідницькій частині висновку. Встановити,            з яких конструктивних елементів складалася решта частини домоволодіння станом на 23 травня 2011 року, не уявляється можливим з причин, зазначених             у дослідженні, загальна вартість будівель та споруд (використані будівельні матеріали та будівельні роботи по їх зведенню), а саме погреба літ. «Б», сараю літ. «В», сараю літ. «Д», сараю літ. «Н», сараю літ. «Р», вбиральні літ. «З», літнього душу літ. «П», гаража літ. «Ж» станом на 23 травня 2011 року становить                   33 318,00 грн. Загальна вартість будівель та споруд (використані будівельні матеріали та будівельні роботи по їх зведенню), а саме: погреба літ. «Б», сараю літ. «В», сараю літ. «Д», сараю літ. «Н», сараю літ. «Р», вбиральні літ. «З», літнього душу літ. «П», гаража літ. «Ж» станом на квітень 2019 року становить                94 513,00 грн.
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Частиною другою розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Оскільки касаційна скарга подана до Верховного Суду у січні 2020 року, її розгляд  Верховний  Суд  здійснює в порядку ЦПК України в редакції, що діяла до
08 лютого 2020 року.   
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження  є  неправильне  застосування  судом  норм  матеріального  права чи порушення норм процесуального права. 
Відповідно  до  частин  першої,  другої  статті 400  ЦПК України  під  час  розгляду справи   в   касаційному   порядку   суд   перевіряє   в  межах    касаційної   скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених                у суді першої інстанції.
Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судом норм права                      в межах   касаційної   скарги,   дійшов   висновку,   що  касаційна   скарга  підлягає задоволенню частково з огляду на таке.
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
Відповідно до статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
 
Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
 
У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено : якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво (частина перша статті 376 ЦК України) до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва.
 
Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
 
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За змістом статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Отже, заявляючи вимоги щодо будівельних матеріалів, обладнання тощо, використаних у процесі самочинного будівництва, позивач зобов`язаний довести конкретний склад і перелік цього майна, який належав за життя спадкодавцю та існує на момент розгляду справи.
 
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України.  
 
Положення частини першої статті 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло   з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.
 
Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.
 
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України                від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16, який у подальшому підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі         № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18).
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) сформульовала правовий  висновок, відповідно до якого задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило                         у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня                 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
 
Правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так                              і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів                            у державних реєстрах.
 
Отже, належним способом захисту порушеного права позивача є не визнання недійсними оспорюваних договорів та визнання права власності на  будівельні матеріали, обладнання тощо, а витребування від добросовісного набувача 1/2  частини матеріалів, які використані у процесі самочинного будівництва спірного будинку та належали спадкодавцю. В разі фактичної відсутності такого майна, позивач має право на компенсацію половини його вартості. 
 
Ураховуючи норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та встановивши, що після відчуження спірного будинку новий власник здійснив його добудову (перебудову), належних і допустимих доказів, необхідних для з`ясування обсягу та вартості конструктивних елементів, будівельних матеріалів, обладнання та іншого майна, що використані спадкодавцем у процесі самочинного будівництва спірного будинку, немає, а господарсько-побутові будівлі й споруди відповідно до ЦК України є приналежністю головної речі (будинку), суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.  
 
Ухвалюючи  рішення у справі, суди правильно визначилися з характером спірних 
правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку. 
 
Аргументи касаційної скарги спростовуються встановленими судами фактичними обставинами справи та нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, висновків судів не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судами, щодо відсутності доказів обсягу та вартості конструктивних елементів, будівельних матеріалів, обладнання та іншого майна, використаного за життя спадкодавця в процесі самочинного будівництва житлового будинку, наявності підстав для визнання недійсними договорів купівлі-продажу і визнання за ним права власності на половину матеріалів, використаних для будівництва господарських будівель, які, на думку заявника, встановлені судами неповно і неправильно, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно з вимогами статті 400 ЦПК України.
 
Верховний Суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ                  від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає  касаційну  скаргу  без  задоволення,  а  рішення  без змін, якщо відсутні 
підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги  без  задоволення,  а  оскаржуваних  рішень  судів  першої  та  апеляційної 
інстанцій без змін. 
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 27 серпня           2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року залишити без змін. 
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                А. Ю. Зайцев
 
                                                                                                            В. С. Жданова
 
                                                                                                            Є. В. Коротенко