Номер провадження: 22-ц/813/1869/21 
Номер справи місцевого суду: 496/23/19
Головуючий у першій інстанції Драніков С. М.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.02.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
               головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
                                    суддів: Дрішлюка І.А., Громіка Р.Д., 
                        при секретарі: Павлючук Ю.В., 
 
у судовому засіданні переглянув апеляційні скарги адвоката Ніц Анатолія Сергійовича в інтересах ОСОБА_1 та адвоката Дячука Павла Миколайовича в інтересах ОСОБА_2 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 10 грудня 2019 року по цивільній справі за позовом  ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, - 
 
в с т а н о в и в:
 
19 січня 2019 року ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила суд: встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з березня 2004 року по 18 грудня 2010 року та з 09 грудня 2015 року (дата розірвання офіційного шлюбу з відповідачем) по кінець жовтня 2018 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визнати спільною сумісною власністю та здійснити поділ спільного сумісного майна між ОСОБА_1   та ОСОБА_2 , визнавши за кожним з них право особистої приватної власності на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,057 га для індивідуального садівництва з кадастровим номер 5121082400:01:004:0834 за адресою: АДРЕСА_1 та визнавши за кожним з них право особистої приватної власності на 1/2 частку сукупності будівельних матеріалів – об`єкта незавершеного будівництва, розташованого на земельній ділянці площею 0,057 га для індивідуального садівництва з кадастровим номером 5121082400:01:004:0834 за адресою: АДРЕСА_1 , обґрунтовуючи свої вимоги тим, що на початку 2004 року у позивача  та відповідача склалися теплі стосунки, тому відразу вони почали проживати спільно за адресою: АДРЕСА_2 . Під час спільного проживання  позивач та відповідач вирішили переїхати з м. Одеси, та на підставі довіреності від 26.11.2006р. виданої на ім`я ОСОБА_4 , посвідченого Федоренко Т.М., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу набули з правом розпорядження (в т.ч. продажу) на земельну ділянку площею 0,057 га для ведення садівництва з кадастровим номером 5121082400:01:004:0834 за адресою: АДРЕСА_1 .                     
В подальшому, вищевказана спірна земельна ділянка була переоформлена на ім`я голови сім`ї – відповідача, на підставі договору купівлі – продажу від 06.03.2009р., що посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рибаком С.О. 18.12.2010р., після укладання договору купівлі – продажу землі, між сторонами було укладено шлюб у відділі ДРАЦС у Приморському районі Одеського міського управління юстиції, актовий запис №1974. Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області по справі №515/2026/15-ц від 09.12.2015р. шлюб було розірвано, але сторони продовжили проживати однією сім`єю та вести сумісне господарство. З жовтня 2018 року сторони не проживають як одна сім`я, остаточно припинивши взаємовідносини. Таким чином, починаючи з березня 2004 року і до жовтня 2018 року, позивач та відповідач безперервно проживали спільно, однією сім`єю, мали спільний побут, господарство та бюджет. Під час спільного проживання сторони мали спільний сімейний бюджет, збирали грошові кошти на будівництво будинку, придбали земельну ділянку. Вважаючи, що вказана земельна ділянка є спільною сумісною власністю, в зв`язку з тим, що позивач та відповідач проживали однією сім`єю з 2004 року по жовтень 2018 року, представник позивача звернулась до суду із вказаним позовом та просив його задовольнити з наведених у позовній заяві правових підстав.
Адвокат Ніц А.С. в інтересах позивачки ОСОБА_1  у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні.
Адвокат Дячук П.М. в інтересах відповідача ОСОБА_2 у відзиві на позов  та в судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що відповідач не проживав з позивачем спільно однією сім`єю як чоловік та дружина, як до реєстрації шлюбу так і після реєстрації шлюбу, а також і після розірвання шлюбу. У 2004 році позивачка знаходилась у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , даний факт вона не оспорює, вказаний шлюб було розірвано тільки 28 жовтня 2008 року. Тобто з 28 серпня 1998 року по 28 жовтня 2008 року позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі, що виключає можливість спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з відповідачем в цей же час. З огляду на попередній шлюб позивача, та його розірвання  28 жовтня 2008 року, а також той факт що шлюб було укладено між сторонами 18.12.2010р., тому єдиним періодом, який би міг вважатись часом спільного проживання – є проміжок часу з 28 жовтня 2008 року по 18 грудня 2010 року. Спірна земельна ділянка була придбана відповідачем 06.03.2009р. за власні кошти. Оскільки спірну земельну ділянку придбано у 2009 року, а з позовними вимогами позивач звернулась тільки у 2018 році, вбачається порушення строку позовної давності, щодо визнання майна спільним майном подружжя. Шлюб між позивачем та відповідачем було укладено за для отримання позивачем громадянства України. Відповідач та позивач є двоюрідними  братом та сестрою, а тому відповідач пзгодився допомогти позивачу отримати громадянство, а тому вважає, що шлюб укладений з позивачем є фіктивним та недійсним. Позивачем не було надано достатньо доказів для підтвердження того факту, що позивач  та відповідач у проміжок часу з 2004 року по жовтень 2018 року проживали однією сім`єю та вели спільне господарство. Тому відповідач просить відмовити позивачу у задоволенні позову та застосувати строки позовної давності до позовних вимог.
Адвокат Ніц А.С. в інтересах позивачки ОСОБА_1 надав суду відповідь на відзив на позовну заяву представника відповідача, у якої вважав, що заперечення проти позову є безпідставними та відвертим маніпулюваннями обставинами справи.
Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 10 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю, здійснення поділу спільного сумісного майна задоволено частково. Суд встановив  факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 03 жовтня 2008 року по 18 грудня 2010 року. В решті позову відмовлено. Проведено розподіл судових витрат. 
В апеляційній скарзі адвокат Ніц А.С. в інтересах ОСОБА_1  просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у позові скасувати й ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
В апеляційній скарзі адвокат Дячук П.М. в інтересах ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції в частині часткового задоволення позову, а саме, в частині встановлення факту спільного проживання сторін у справі однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 03 жовтня 2008 року по 18 грудня 2010 року скасувати й ухвалитинове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в частині встановлення факту спільного проживання, в решті рішення залишити без змін, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
  Розгляд справи призначено на 27 січня 2021 року, однак відповідно до розпорядження голови Одеського апеляційного суду про посилення карантинних обмежень та продовження особливого режиму роботи Одеського апеляційного суду від 16 жовтня 2020 року №12, у зв`язку з ускладненням епідеміологічної ситуації в м. Одесі та із підтвердженням у працівників Одеського апеляційного суду діагнозу COVID-19, з метою запобігання поширенню захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19, серед співробітників та відвідувачів Одеського апеляційного суду та забезпечення безпечних умов праці працівникам суду тимчасово, на час установлення на території м. Одеси рівня епідемічної небезпеки: помаранчевий або червоний, зупинено розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судових процесів та припинити їх допуск до залів судових засідань. 
Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги. 
Окрім того, згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Сторони сповіщені належним чином, при цьому, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надходило. 
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 11 лютого 2021 року. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені у апеляційних скаргах адвоката Ніц А.С. в інтересах ОСОБА_1 та адвоката Дячука П.М. в інтересах ОСОБА_2 , додаткових поясненнях адвоката Дячука П.М. в інтересах ОСОБА_2 щодо апеляційної скарги  ОСОБА_1 , колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга адвоката Ніц А.С. в інтересах ОСОБА_1  задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга адвоката Дячука П.М. в інтересах ОСОБА_2  підлягає задоволенню за таких підстав.
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо  закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий  спосіб захисту, який не суперечить закону.
За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою  для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Згідно із частиною першою статті 36 цього Кодексу, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності   жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.
Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно зі статтею 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
Відповідно до статті 60, частини першої статті 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.  
Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України  від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені  з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані  чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.
Згідно із частиною другої статті 70 ЦК України, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. 
Відповідно до частини 2 статті 71 СК України, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.
Згідно зі статтею 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_6 перебувала у шлюбі з ОСОБА_5 з 28 серпня 1998 року по 03 жовтня 2008 року, що підтверджується довідкою формою 28 від 07.06.2014р., виданою Відділом РАЦС адміністрації В`яземського муніципального району Хабаровського краю, РФ та свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , виданого Відділом РАЦС адміністрації В`яземського муніципального району Хабаровського краю, РФ від 24.09.2009р. (а.с. 84, 85).
У своєму позові позивач просить встановити факт проживання однією сім`єю з відповідачем з березня 2004 року по 18 грудня 2010 року та з 09 грудня 2015 року по кінець жовтня 2018 року, але вказаний факт неможливо встановити в даний період, у зв`язку  з тим, що позивач знаходилась у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 по 03 жовтня 2008 року.
Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.  
За договором купівлі-продажу від 06 березня 2009 року відповідачем ОСОБА_2 було придбано земельну ділянку, площею 0,057 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (колишня адреса: садівниче товариство «Спутнік», ділянка 1.36, Дачненської сільської ради) (а.с. 69).
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20 грудня 2018 року ОСОБА_2 15 лютого 2017 року зареєстрував право власності  на  земельну  ділянку.
18 грудня 2010 року між сторонами у справі було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 , зареєстрованого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис №1644, після одруження ОСОБА_4 змінила прізвище на « ОСОБА_7 » (а.с. 86), заочним рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 09 грудня 2015 року по справі №515/2026/15, що набрало законної сили 23 грудня 2015 року, шлюб було розірвано (а.с. 24).
Свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в судовому засіданні від 09 жовтня 2019 року підтвердили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю з 2004 року, вели спільне господарство. 
Свідок ОСОБА_10 , яка є донькою позивачки, в судовому засіданні від 09 жовтня 2019 року підтвердила, що ОСОБА_2 був їй як батько, він відвідував батьківські збори в її школі, він піклувався про неї, як рідний батько, та вони проживали усі разом.  03 березня 2009 року ОСОБА_2 придбав земельну ділянку, площею 0,057 га, на якій знаходився невеликий будинок, що визнається відповідачем у відзиві на позов
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що вірним буде встановити факт проживання однією сім`єю позивача з відповідачем з 03 жовтня 2008 року по 18 грудня 2010 року, що підтверджено свідками у судовому засіданні.
У судовому засіданні позивачем не було надано жодних доказів того, що вона безпосередньо приймала участь в купівлі земельної ділянки, а також позивачем не було надано доказів того, що на вказаній земельній ділянці здійснювалось будь–яке будівництво житлового будинку, у якому вона також приймала участь, тому в частині визнання майна спільною сумісною власність позов не доведено.
Проте, колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції  про можливість на підставі наявних у справі доказів встановити факт проживання  однією сім`єю сторін у справі з 03 жовтня 2008 року по 18 грудня 2010 року, виходячи з наступного.
Згідно із частиною 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також  статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Частиною 1 статті 6 та статтею 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини  передбачено, що кожен має право на справедливий   і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь – якого висунутого проти нього кримінального судочинства. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої  офіційні повноваження.
Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28–36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції – гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до  суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а  й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що  справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які  надаються сторонам у судовому процесі – провадженні , яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд  нагадує,  що  п.  1  статті  6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень,  але це не може сприйматись   як  вимога  надавати  детальну  відповідь  на  кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того,  необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення  та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо  подання  обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v.  Spaine), рішення від 09.12.94р., Серія A, N 303-A, параграф 29).
Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18  Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року). 
Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства – обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює,  що згідно з його усталеною практикою,  яка відображає принцип,  пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у  рішеннях  судів  та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави,  на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції  зобов`язує  суди обґрунтовувати свої рішення,  його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.  Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування  рішення,  може  бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain)  від 9  грудня 1994 року,  серія A,  N 303-A,  п.  29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін,  орган влади зобов`язаний виправдати  свої  дії,  навівши  обґрунтування  своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v.  Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення   обґрунтованого   рішення   полягає  в тому, щоб продемонструвати  сторонам,  що  вони  були  почуті.  Крім   того, вмотивоване  рішення  дає  стороні  можливість  оскаржити  його та  отримати його перегляд  вищестоящою  інстанцією.  Лише  за  умови винесення  обґрунтованого  рішення  може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див.  рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v.  Finland),  N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення  цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод  чи інтересів  фізичних  осіб, прав  та  інтересів юридичних осіб, інтересів  держави.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи  не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. 
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають  право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.   Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам в частині вирішення вимог про встановлення факту проживання сторонами у справі однією сім`єю з 3 жовтня 2008 року по 18 грудня 2010 року.
Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів. 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний /Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази,   на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Проте, ні позивачем ОСОБА_1 , на її представником не надано ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції будь-яких безспірних доказів на підтвердження підстав позову в частині встановлення факту проживання сторін у справі однією сім`єю без реєстрації шлюби за період з 03 жовтня 2008 року по 18 грудня 2010  року.
За нормами матеріального права для визнання майна спільною сумісною власністю фактичного подружжя необхідно довести факт проживання позивача та відповідачки однією сім`єю без шлюбу та факт придбання спірного майна в період проживання сторін однією сім`єю.
Обґрунтовуючи вимоги в частині встановлення факту проживання сторін у справі однією сім`єю без реєстрації шлюби за період з 03 жовтня 2008 року по 18 грудня 2010 року, позивачка ОСОБА_1 послалась на наявну справі копію нотаріально посвідченої довіреності від 26 листопада 2006 року, якою ОСОБА_11 уповноважив ОСОБА_12 , що проживає у м. Вяземський Російської Федерації, розпоряджатися та користуватися належною йому земельною ділянкою, що розташована на території садівничого товариства «Спутник», ділянка № НОМЕР_3 , Дачненської сільської ради, Біляївського району Одеської області на  строк три роки  та свідчення свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_1 , допитаних за її ініціативою в судовому засіданні від 09 жовтня 2019 року.
Проте, зазначена копія довіреності не може бути прийнята до уваги, оскільки вона видана позивачці  під час перебування у шлюбі з іншою особою
У п. 6 Рішення Конституційного Суду України №5-рп/99 від 03 червня 1999 року   у справі №1-8/99 за конституційними поданнями Служби безпеки України, Державного комітету нафтової, газової та нафтопереробної промисловості України, Міністерства фінансів України щодо офіційного тлумачення положень пункту 6 статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", частин четвертої і п`ятої статті 22 Закону України "Про міліцію" та частини шостої статті 22 Закону України "Про пожежну безпеку" (справа про офіційне тлумачення терміна "член сім`ї") визначено, що «обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення з суб`єктом права на пільги щодо оплати житлово-комунальних послуг спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних       чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин».
Верховний Суд у постанові від 14.02.2018р. у справі №129/2115/15 ( провадження №61-2080св18), зазначив, що «при застосуванні статті 74 СК України, слід виходити  з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.
Суд першої інстанції, з висновком якого в цій частині погодився і апеляційний суд, у мотивувальній частині рішення не навів мотивів, з яких він бере до уваги одні докази та відхиляє інші. Зокрема судом не враховано, що для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Вказані обставини судом не встановлено, а покази свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення вказаного факту».
У постанові від 17 жовтня 2019 року у справі №523/18440/13 (провадження №61-17448св18) Верховний Суд зробив в наступний правової висновок: «правило статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.
Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво  про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства».
Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від   09 жовтня 2019 року у справі №509/5351/15 (провадження №61-2716св18) та у постанові від 15 січня 2020 року у справі №504/2945/16 (провадження №61-3687св18).
Згідно зі статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне – 17 червня  2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування  достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)
Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, Рішення Конституційного Суду України № 5-рп/99 від 03 червня 1999 року у справі №1-8/99, правові висновки Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи наведені обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, дійшла висновку про те, що позивачем ОСОБА_1 не доведено належними, допустимими та достовірними доказами проживання сторін у справі однією сім`єю з 03 жовтня 2008 року по 18 грудня 2010 року без реєстрації шлюбу, а саме, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї, а свідчення свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення вказаного факту.
Отже, вимоги позивачки ОСОБА_1 про встановлення факту проживання сторін у справі однією сім`єю з 03 жовтня 2008 року по 18 грудня 2010 року без реєстрації шлюбу та поділ спірного земельної ділянки, придбаної відповідачем ОСОБА_2 06 березня 2009 року  є незаконними, необґрунтованими та задоволенню не підлягають. 
Судом першої інстанції встановлено, що сторони у справі перебували у шлюбі з 18 грудня 2010 року по 09 грудня 2015 року.
У постанові від 11 грудня 2019 року у справі №504/4433/15 (провадження №61-27456св18) Верховний Суд дійшов наступного висновку: «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові  на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
 Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року по справі №372/504/17».
«Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті  60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом» (постанова Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі №509/5351/15 (провадження №61-2716св18)). 
Встановлено, що під час придбання спірної садової ділянки 06 березня 2009 року на неї знаходився будинок, який не введений в експлуатацію, що визнається сторонами у справі та їх представниками. 
Колегія суддів не приймає до уваги доводи позивачки ОСОБА_1 про те, що під час шлюбу проводилась реконструкція спірного будинку, за таких підстав.
Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
«Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними» (постанова Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №520/16281/15 (провадження №61-20566св19).
Як вже зазначалось «у процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає» (постанова Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18).
Проте в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, у даному випадку письмові докази, на підтвердження здійснення реконструкції будинку під час шлюбу, його технічна характеристика, вартість будівельних матеріалів та виконання робіт, ступень готовності.
Верховний Суд у постанові від 14.02.2018р. у справі №129/2115/15 ( провадження №61-2080св18) дійшов наступного правового висновку: «за положеннями статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, й майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Відповідно до частини першої статті 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя.
Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик.
Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.
Визначаючи правовий режим спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю».
Системний аналіз наведених норм права, правових висновків Верховного Суду, положень Європейської конвенції з прав людини та  практики Європейського суду з прав людини, дає підстави вважати, що  у даному випадку позивачкою ОСОБА_1 не доведено належним чином такі обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, як збільшення вартості спірного майна та істотність такого збільшення шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення.
Тому, вимоги позивачки  ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна є необґрунтованими й задоволенню не підлягають.
Адвокат Дячук П.М. в інтересах ОСОБА_2  у відзиві на позов просив суд застосувати до спірних правовідносин правила позовної давності.
Позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду  з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).
Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення» судам роз`яснено, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.
Отже, у даному випадку позов ОСОБА_13 є недоведений, а тому правила позовної давності не застосовуються.
Порушення судом норм процесуального права, а саме, ст. ст. 12, 81, 89, 263, 264 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, ст. 331 ЦК України, ст. ст. 62, 74 СК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування  рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів, -

п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу адвоката Ніц Анатолія Сергійовича в інтересах ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Апеляційна скаргу адвоката Дячук Павла Миколайовича в інтересах ОСОБА_2  задовольнити.
Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 10 грудня 2019 року   в частині задоволення позовних вимог щодо встановлення факту спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період  з 03 жовтня 2008 року по 18 грудня 2010 року  скасувати, та у задоволеній частині позовних вимог відмовити.     
В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
 Повний текст судового рішення складено: 11 лютого 2021 року.
Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дрішлюк 

Р.Д. Громік