ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/324/21	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №712/7608/20 Категорія: 311000000 	Троян Т. Є. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Сіренко Ю. В. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       26 березня 2021 року :

м. Черкаси 

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.,

учасники справи: 

позивач – перший заступник керівника Черкаської місцевої прокуратури Троцько Є. в інтересах держави в особі Черкаської міської ради, Департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради,

відповідач – ОСОБА_1 ,

особа, що подала апеляційну скаргу – представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 ,
    
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 3 грудня 2020 року у складі судді Троян Т.Є.,   
                   
в с т а н о в и в :

У серпні 2020 року перший заступник керівника Черкаської місцевої прокуратури Троцько Є. звернувся до суду в інтересах держави в особі Черкаської міської ради, Департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконного звільнення працівника.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 4 квітня 2019 року у справі № 2340/4405/18, яке залишено без змін Шостим апеляційним адміністративним судом 16 липня 2019 року, було частково задоволено позов ОСОБА_3 до Черкаського міського голови Бондаренка А.В. про визнання рішення протиправним, поновлення на роботі та зобов`язання вчинити дії.
Даним рішенням визнано протиправним і скасовано розпорядження Черкаського міського голови Бондаренка А.В. № 370-р/к від 9 жовтня 2018 року «Про припинення служби та звільнення ОСОБА_3 ».
Визнано протиправним і скасовано розпорядження Черкаського міського голови Бондаренка А.В. № 389-р/к від 25 жовтня 2018 року «Про внесення змін до розпорядження міського голови від 9 жовтня 2018 року № 370-р/к».
Поновлено ОСОБА_3 на посаді директора Департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради з 26 жовтня 2018 року.
Зобов`язано Черкаського міського голову Бондаренка А.В. скасувати у трудовій книжці ОСОБА_3 запис від 25 жовтня 2018 року за № 33 про звільнення за п.7 ст. 40 КЗпП України.
Стягнуто з Черкаської міської ради на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 26 жовтня 2018 року по день ухвалення судового рішення в сумі 169 935, 70 грн. з відрахуванням відповідних податків та зборів на доходи фізичних осіб, сплата яких є обов`язковою у встановленому законом порядку.
З розпоряджень міського голови № 370-р/к від 9 жовтня 2018 року та № 389-р/к про звільнення із займаної посади ОСОБА_3 вбачається, що дані розпорядження підписані заступником міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради ОСОБА_1 , повноваження якого, на період відсутності голови міста Черкаси, визначалися «Порядком виконання обов`язків міського голови, секретаря міської ради, заступників міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради в період їх відсутності», затвердженого розпорядженням міського голови міста Черкаси Бондаренком А.В. від 10 липня 2018 року за № 417-р «Про виконання обов`язків міського голови, секретаря міської ради, заступників міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради в період їх відсутності, та про розподіл обов`язків».
Таким чином, є доведеним та встановлений судом факт, що звільнення ОСОБА_3 із займаної посади було здійснено заступником міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради ОСОБА_1 незаконно, з порушенням вимог трудового законодавства. Також, факт стягнення коштів з бюджетних асигнувань Черкаської міської ради на користь ОСОБА_3 в межах виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 4 квітня 2019 року на загальну суму 169 935,70 грн. підтверджуються платіжними дорученнями. 
Вважає, що ОСОБА_1 , як службова особа, яка видала розпорядження про звільнення, винна у завданій шкоді, що заподіяна органу місцевого самоврядування, у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 169 935,70 грн.
В ході вивчення даних системи Єдиного державного реєстру судових рішень, встановлено, що Черкаською міською радою та Департаментом організаційного забезпечення Черкаської міської ради заходів, щодо стягнення з ОСОБА_1 виплаченого ОСОБА_3 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 169 935,70 грн., не вживалося.
Враховуючи вищевказані обставини, прокурор звернувся до суду з даним позовом щодо захисту інтересів держави, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 до міського бюджету міста Черкаси на користь Департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради завдану ним, внаслідок незаконного звільнення працівника, шкоду в сумі 169 935, 70 грн. Стягнути з ОСОБА_1 на користь Прокуратури Черкаської області судовий збір в розмірі 2549,04 грн.
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 3 грудня 2020 року позов першого заступника керівника Черкаської місцевої прокуратури Троцько Є. в інтересах держави в особі Черкаської міської ради, Департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради, задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 до міського бюджету міста Черкаси на користь Департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради завдану внаслідок незаконного звільнення працівника шкоду в розмірі 139 316,08 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Прокуратури Черкаської області судовий збір в розмірі 2087,66 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на те, що судом першої інстанції допущено недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, невірне застосування норм матеріального та процесуального права, просив рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 3 грудня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що суд першої інстанції не повно дослідив ту обставину, що рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 4 квітня 2019 року визнано протиправним та скасовано розпорядження не ОСОБА_1 , а Черкаського міського голови Бондаренка А.В. Також, ОСОБА_1 не було залучено до участі у адміністративній справі про поновлення на роботі ОСОБА_3 та визнання протиправним і скасування розпорядження стосовно останньої.
Вказує, що судом першої інстанції при прийнятті рішення у справі не застосовано ч. 2 ст. 54 ЦПК України, що призвело до неправильного вирішення справи. Крім того вважає, що відсутні підстави у Черкаської місцевої прокуратури для звернення в суд з даним позовом в інтересах держави в особі Черкаської міської ради, оскільки Черкаська міська рада не вважає дії ОСОБА_1 протиправними.
Також, вказує, що до даних правовідносин слід застосувати строк позовної давності тривалістю в один рік та відмовити в задоволенні позовних вимог з цих підстав.
9 лютого 2021 року перший заступник керівника Черкаської місцевої прокуратури Троцько Є. звернувся до суду з відзивом на апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , в якому посилаючись на те, що доводи скаржника щодо незаконності рішення Соснівського районного суду м. Черкаси є безпідставними та необґрунтованими, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
16 лютого 2021 року представник Черкаської міської ради Кирман В.О. надав письмові пояснення по справі, де просив скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 3 грудня 2020 року та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Ч. 6 ст. 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.
Оскільки, ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 28 січня 2021 року відкрито апеляційне провадження у даній справі.
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 22 лютого 2021 року справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 не підлягає до задоволення, виходячи із наступних підстав.
Як вбачається із матеріалів справи, розпорядженням Черкаського міського голови № 370-р (к) від 9 жовтня 2018 “Про припинення служби та звільнення ОСОБА_3 ”, ОСОБА_3 припинено службу в органах місцевого самоврядування та звільнено з посади директора Департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради, у зв`язку з появою на роботі в нетверезому стані, п. 7 ст.40 КЗпП України. Вказано Департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради провести із ОСОБА_3 розрахунок відповідно до чинного законодавства України з виплатою їй грошової компенсації за невикористані 7 днів щорічної відпустки за період з 15 січня 2018 року по 25 жовтня 2018 року. Заступнику міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради Ботнару Ю.А. ознайомити ОСОБА_3 з цим розпорядженням під підпис. Дане розпорядження підписане заступником міського голови з питань діяльності виконавчих органів Волошиним І.В.(а.с.29).
25 жовтня 2018 року розпорядженням міського голови № 389-р(к) внесено зміни до розпорядження міського голови від 9 жовтня 2018 року № 370-р(к) (а.с.30).
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 4 квітня 2019 року (справа № 2340/4405/18), яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 липня 2019 року позов ОСОБА_3 до Черкаського міського голови Бондаренка А.В., Черкаської міської ради про визнання рішення протиправним, поновлення на роботі та зобов`язання вчинити певні дії, задоволено частково. 
Визнано протиправним і скасовано розпорядження Черкаського міського голови Бондаренка А.В. № 370-р/к від 9 жовтня 2018 року «Про припинення служби та звільнення ОСОБА_3 ». 
Визнано протиправним і скасовано розпорядження Черкаського міського голови Бондаренка А.В. № 389-р/к від 25 жовтня 2018 року «Про внесення змін до розпорядження міського голови від 9 жовтня 2018 року №370-р/к». 
Поновлено ОСОБА_3 на посаді директора департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради з 26 жовтня 2018 року. 
Зобов`язано Черкаського міського голову Бондаренка А.В. скасувати у трудовій книжці ОСОБА_3 запис від 25 жовтня 2018 року за № 33 про звільнення за п.7 ст.40 КЗпП України. 
Стягнуто з Черкаської міської ради на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 26 жовтня 2018 року по день ухвалення судового рішення у сумі 169 935,70  грн. з відрахуванням відповідних податків та зборів фізичних осіб, сплата яких є обов`язковою у встановленому законом порядку та моральну шкоду в розмірі 1 грн.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Черкаської міської ради на користь ОСОБА_3 судові витрати на оплату правничої допомоги в сумі 11 050,00 грн.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Відповідно до платіжних доручень № 186 від 15 квітня 2019 року на суму 24 342,04 грн., № 187 від 15 квітня 2019 року на суму 5 511,41 грн., № 188 від 15 квітня 2019 року на суму 459,28 грн., № 189 від 15 квітня 2019 року на суму 107,17 грн., № 190 від 15 квітня 2019 року на суму 199,02 грн., № 375 від 6 серпня 2019 року на суму 110 756,29 грн., № 376 від 6 серпня 2019 року на суму 2 089,74 грн., № 377 від 6 серпня 2019 року на суму 25 076,89 грн., № 378 від 6 серпня 2019 року на суму 487,61 грн., № 379 від 6 серпня 2019 року на суму 905,55 грн., Департаментом організаційного забезпечення Черкаської міської ради на виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 4 квітня 2019 року було перераховано кошти всього на суму 169 935,00 грн. (а.с. 41-46).
Відповідно до ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. 
У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. 
Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. 
Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищестоящого органу. 
Відповідно до ст. 237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.
Згідно з п.8 ч.1 ст. 134  КЗпП України,відповідно до законодавства працівники несуть матеріальні відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках коли службова особа винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 була незаконно звільнена з посади директора департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради, оскільки вказане встановлено рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 4 квітня 2019 року, яке було переглянуто судом апеляційної інстанції та залишене без змін. Даним рішенням її було поновлено на роботі та стягнуто з Черкаської міської ради на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу (з 26 жовтня 2018 року по день ухвалення судового рішення) в сумі 169 935,70 грн. 
Згідно платіжних доручень, кошти по виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу були виплачені ОСОБА_3 Департаментом організаційного забезпечення Черкаської міської ради, а відтак така сума з врахуванням положень п. 8 ч. 1 ст. 134 КЗпП України підлягає стягненню з керівника, з вини якого незаконно був звільнений працівник.
Згідно ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Як вбачається з матеріалів справи, розпорядження про припинення служби та звільнення ОСОБА_3 від 9 жовтня 2018 року було підписано заступником міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради Волошиним І.В., яке згідно рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 4 квітня 2019 року було визнано протиправним та скасовано. 
Оскільки, рішенням суду встановлено незаконність звільнення з роботи ОСОБА_3 на підставі розпорядження заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради ОСОБА_1 , останній відповідно до вимог п. 8 ст. 134, 237 КЗпП України, п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України N 14 від 29 грудня 1992 року "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" повинен відшкодувати заподіяну шкоду у розмірі виплаченого середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Сума відшкодування заподіяної шкоди повинна вираховуватися з річного строку для звернення до суду з таким позовом з дня виявлення заподіяної працівником шкоди, що передбачено нормою ст. 233 КЗпП України. 
Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством , організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову.
Суд першої інстанції, при постановленні оскаржуваного рішення, взяв до уваги дану норму права при визначенні суми - 139 316,08 грн., що підлягає до стягнення з ОСОБА_1 , вірно застосувавши річний строк звернення та врахувавши, що з позовом прокурор звернувся 6 серпня 2020 року, що підтверджується відтиском печатки вхідної кореспонденції. Відтак, стягненню підлягають виплати, здійснені в межах зазначеного річного строку, а саме за платіжними дорученнями: № 375 від 6 серпня 2019 року на суму 110 756,29 грн., № 376 від 6 серпня 2019 року на суму 2 089,74 грн., № 377 від 6 серпня 2019 року на суму 25 076,89 грн., № 378 від 6 серпня 2019 року на суму 487,61 грн., № 379 від 6 серпня 2019 року на суму 905,55 грн.
У апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , як на підставу для скасування рішення суду першої інстанції вказує, що відсутні підстави у Черкаської місцевої прокуратури для звернення в суд з даним позовом в інтересах держави в особі Черкаської міської ради, оскільки Черкаська міська рада не вважає дії ОСОБА_1 протиправними. Однак, колегія суддів не може погодитися з даними висновками скаржника, виходячи із наступного.
18 червня 2020 року Черкаська місцева прокуратура звернулася до Черкаської міської ради з листом № 161-7088вих.20 , в якому просила повідомити про причини не ініціювання Черкаською міською радою заходів реагування судового характеру, спрямованих на стягнення з ОСОБА_1 нанесених ним бюджету збитків у розмірі 169 935,70 грн., внаслідок винесення ним незаконних розпоряджень № 370-р/к від 9 жовтня 2018 року та № 389-р/к від 25 жовтня 2018 року.
20 липня 2020 року на вищевказаний лист Черкаської місцевої прокуратури, міським головою Бондаренком А.В. було надано лист – відповідь, в якому зазначено, що лист прокуратури не містить обґрунтування порушень інтересів держави у відносинах, що стали предметом судового розгляду адміністративної справи № 2340/4405/18 та виконання рішення у цій справі. Просив надати обґрунтування обставин, які б надавали право прокуратурі здійснювати представництво в суді законних інтересів держави в питанні стягнення із заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради - ОСОБА_1 збитків в сумі 169 935,70 грн. по виконанню рішення суду № 2340/4405/18 (а.с.66).
4 серпня 2020 року Черкаською місцевою прокуратурою були скеровані листи до Черкаської міської ради та Департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради про повідомлення, що Черкаською місцевою прокуратурою буде скеровано до Соснівського районного суду м. Черкаси позовну заяву в інтересах Черкаської міської ради, Департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення з нього збитків, завданих внаслідок незаконного звільнення працівника на суму 169 935,70 грн. в порядку регресу (а.с.68-69).
Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»,  прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Згідно з частиною четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.
Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Також, у частинах третій  статті 56 ЦПК України передбачено, що   у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
У постанові від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19) Велика Палата Верховного Суду вирішувала такі питання: 1) чи повинен прокурор доводити бездіяльність компетентного органу або ж достатньо простого посилання на таку бездіяльність у позові при обґрунтуванні підстав для представництва; 2) якими доказами прокурор має доводити бездіяльність компетентного органу; 3) чи зобов`язаний прокурор перед зверненням до суду з`ясовувати причини бездіяльності такого органу або ж достатньо доведення самого факту бездіяльності без зазначення і доведення суду її причин.
У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду уточнила висновки, зроблені  у постановах: Великої Палати Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18; Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду  від 06 лютого 2019 року у справі № 927/246/18, від 16 квітня 2019 року у справі  № 910/3486/18; від 16 квітня 2019 року у справі № 925/650/18, від 17 квітня  2019 року у справі №923/560/18; від 18 квітня 2019 року у справі № 913/299/18, від 13 травня 2019 року у справі № 915/242/18; Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 0440/6738/18, та зазначила, що: «Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу. Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу. Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджувань порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо. 
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. 
Частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва».
Таким чином, участь прокурора в судовому процесі можлива за умови, крім іншого, обґрунтування підстав для звернення до суду, а саме: має бути доведено нездійснення або неналежне здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах суб`єктом влади, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або підтверджено відсутність такого органу (частина третя статті    23 Закону України «Про прокуратуру»).
Враховуючи зазначене, можна зробити висновок, що наявність інтересів держави повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом, заявою або скаргою.
       Суд приходить до висновку, що прокурор відповідно до статті 23 Закону «Про прокуратуру» та статті 56 ЦПК України визначив, у чому полягає порушення інтересів держави, обґрунтував наявність підстав для представництва інтересів держави у суді, а саме з огляду на неподання Черкаською міською радою позову, що свідчить про тривалу бездіяльність міської ради щодо захисту інтересів держави отже, неналежне виконання нею своїх повноважень. Тому у прокурора виникли обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам законодавства. 
       Тому, колегія суддів вважає, що посилання в апеляційній скарзі на безпідставність та необґрунтованість подання прокурором позову до суду є помилковим.
Колегія суддів не може прийняти посилання скаржника, як на підставу для скасування рішення суду стосовно того, що суд першої інстанції не повно дослідив ту обставину, що рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 4 квітня 2019 року визнано протиправним та скасовано розпорядження не ОСОБА_1 , а Черкаського міського голови Бондаренка А.В. Оскільки, в матеріалах справи міститься розпорядження від 9 жовтня 2018 року підписане заступником міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради Волошиним І.В. про припинення служби та звільнення ОСОБА_3 , яке було предметом розгляду а адміністративній справі № 2340/4405/18.
Також, не може бути підставою для скасування рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 3 грудня 2020 року суду те, що ОСОБА_1 не був залучений до участі у іншій справі (адміністративній справі про поновлення на роботі ОСОБА_3 та визнання протиправним і скасування розпорядження стосовно останньої) у зв`язку з чим, судом першої інстанції при прийнятті рішення у даній справі, помилково не застосовано ч. 2 ст. 54 ЦПК України.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну правову оцінку наявним у справі доказам та з урахуванням всіх обставин у справі правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягали застосуванню, та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382. 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 3 грудня 2020 року у даній справі залишити без змін
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Судді:                   Н. І. Гончар 

        Ю. В. Сіренко

        Т. Л. Фетісова