Ухвала  
11 січня 2021 року
м. Київ
справа № 320/10468/18
провадження № 61-19407 ск 20
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д., 
розглянув касаційну скаргу Головного управління державної податкової служби у Запорізькій області на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 29 травня 2019 року постанову Запорізького апеляційного суду від 01 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби 
у Запорізькій області про встановлення факту та зобов`язання повернути помилково сплачений податок та військовий збір,
ВСТАНОВИВ:
У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби 
у Запорізькій області (далі - ГУ ДФС у Запорізькій області), в якому просила встановити, що квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_1 на праві власності з 20 січня 2004 року по 04 серпня 2017 року, зобов`язати ГУ ДФС у Запорізькій області повернути ОСОБА_1 помилково сплачені суми податків в розмірі 17 582,24 грн, з яких 13 524,80 грн сума сплаченого податку на доходи фізичної особи від продажу нерухомого майна, 
4 057,44 грн сума сплаченого військового збору.
Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області 
від 29 травня 2019 року позов ОСОБА_1 до ГУ ДФС у Запорізькій області про встановлення факту та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.
Зобов`язано ГУ ДФС у Запорізькій області повернути ОСОБА_1 помилково сплачений податок згідно квитанції № 33 від 03 серпня 2017 року у розмірі 13 524,80 грн сума сплаченого податку на доходи фізичної особи від продажу нерухомого майна та згідно квитанції № 34 від 03 серпня 2017 року про сплату грошових коштів у розмірі 4 057,44 грн сума сплаченого військового збору.
Вирішено питання розподілу судових витрат.
У задоволенні іншої частині позовних вимог відмовлено.
 
Постановою Запорізького апеляційного суду від 18 грудня 2019 року апеляційну скаргу ГУ ДФС у Запорізькій області задоволено частково, рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області 
від 29 травня 2019 року в частині задоволених позовних вимог про зобов`язання ГУ ДФС у Запорізькій області повернути помилково сплачену суму податку на доходи фізичної особи від продажу нерухомого майна 
у розмірі 13 524,80 грн та військового збору у розмірі 4 057,44 грн, стягнення судового збору у розмірі 704,80 грн скасовано.
Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ГУ ДФС 
у Запорізькій області про зобов`язання ГУ ДФС у Запорізькій області повернути ОСОБА_1 помилково сплачений податок на доходи фізичної особи від продажу нерухомого майна у розмірі 13 524,80 грн та сплаченого військового збору у розмірі 4 057,44 грн закрито.
Вирішено питання розподілу судових витрат.
Роз`яснено ОСОБА_1 право на звернення до суду з вказаним позовом в порядку адміністративного судочинства.
Постановою Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову Запорізького апеляційного суду від 18 грудня 2019 року скасовано, справу направлено до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
Постановою Запорізького апеляційного суду від 01 грудня 2020 року апеляційну скаргу ГУ ДФС у Запорізькій області, правонаступником якого є Головне управління Державної податкової служби у Запорізькій області (далі - ГУ ДПС у Запорізькій області), залишено без задоволення, рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 29 травня 2019 року у цій справі в частині зобов`язання повернути помилково сплачений податок та військовий збір залишено без змін.
28 грудня 2020 року до Верховного Суду засобами поштового зв`язку надійшла касаційна скарга ГУ ДПС у Запорізькій областіна рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 29 травня 2019 року постанову Запорізького апеляційного суду від 01 грудня 
2020 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове про відмову 
у задоволенні позовних вимог.
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8). 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження 
вцивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах 
та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених 
у цій же нормі ЦПК України. 
Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 
2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 
4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом 
на 01 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).  
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» передбачено, що у 2020 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2020 року (на час подання касаційної скарги) - 2 102, 00 грн.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.
Предметом касаційного оскарження є позовна вимога майнового характеру, а саме: помилково сплачена сума податку на доходи фізичної особи від продажу нерухомого майна в розмірі 13 524,80 грн та сплаченого військового збору у розмірі 4 057,44 грн, що сукупно не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.
Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону і окремого визнання її такою не потребує. 
При цьому, згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України ця справа не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті                     в порядку спрощеного позовного провадження.
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, які б свідчили про необхідність перегляду судових рішень у цій справі у касаційному порядку.
Касаційна скарга не містить посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року,          § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 37).
При цьому, застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris (ціна позову) для подання скарг до верховного суду є правомірною та обґрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)           від 19 грудня 1997 року, § 36).
З урахуванням наведеного, оскільки ГУ ДПС у Запорізькій області подало касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 5 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою                    Головного управління державної податкової служби у Запорізькій області на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області 
від 29 травня 2019 року постанову Запорізького апеляційного суду 
від 01 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Запорізькій області про встановлення факту та зобов`язання повернути помилково сплачений податок та військовий збір, відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові. 
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                   Г. В. Коломієць
                                                                                          Б. І. Гулько
                                                                                          Д. Д. Луспеник