ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 лютого 2021 року

м. Харків

справа № 622/1148/13-ц

провадження № 22-ц/818/1739/21

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В. 

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.

за участю секретаря - Огар І.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про захист прав споживача, визнання прострочення кредитора, визнання недійсними окремих пунктів кредитного договору, визнання недійсним договору поруки та іпотечного договору, та зобов`язання вчинити певні дії за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Золочівського районного суду Харківської області від 06 квітня 2017 року, постановлене під головуванням судді Шабас О.С., в залі суду в смт Золочів Золочівського району Харківської області,-
в с т а н о в и в:
У лютому 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про захист прав споживача, визнання прострочення кредитора, визнання недійсними окремих пунктів кредитного договору, визнання недійсним договору поруки та іпотечного договору, та зобов`язання вчинити певні дії.
Рішенням Золочівського районного суду Харківської області від 06 квітня 2017 року та додатковим рішенням Золочівського районного суду Харківської області від 17 липня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким:
1. визнати недійсним п.1.6, 1.8, 5.4 кредитного договору № 888/06-КВ від 22 грудня 2006 року; 
2. застосувати правові наслідки визнання вказаних пунктів договору недійсними шляхом:
- зменшення суми наданого кредиту за договором на 685,10 доларів США з дати його укладення;
- зменшення суми наданого кредиту з 17 травня 2007 року на 55,27 доларів США;
- зменшення суми наданого кредиту з 03 жовтня 2007 року на 223,11 доларів США;
- зменшення суми наданого кредиту з 19 вересня 2008 року на 47,79 доларів США;
- перерахунку заборгованості позичальника з початку дії кредитного договору з врахуванням недійсності пунктів 1.6, 1.8, 5.4 кредитного договору № 888/06-КВ від 22 грудня 2006 року.
3. визнати поруку по договору № 888/06-КВ-П від 22 грудня 2006 року припиненою.
4. визнати іпотеку припиненою за договором № 888/06-КВ-Z від 22 грудня 2006 року. 
5. зобов`язати приватного нотаріуса ХМНО Слоневську Д.В. зняти заборону на відчуження та виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна записи за реєстровим №3206, та з Державного реєстру іпотек щодо обтяження майна за реєстровим №3206, яке є предметом іпотеки на підставі іпотечного договору № 888/06-КВ-Z від 22 грудня 2006 року, укладеного між ТОВ «Український промисловий банк» (правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк») та Повним товариством «Ломбард «Корал» Подус і компанія». 
6. Визнати, що з 08.07.2010 року по 23.08.2012 року кредитор ПАТ «Дельта Банк» вважається таким, що прострочив.
7. Зобов`язати ПАТ «Дельта Банк» провести перерахунок заборгованості позичальника з врахуванням прострочки кредитора з 08.07.2010 року по 23.08.2012 року, за час якої проценти не нараховуються.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; ОСОБА_1 зазначав, що пред`явлення вимог про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов`язання та зумовлює перебіг позовної давності. Так, строк позовної давності на звернення стягнення на предмет іпотеки сплив 09.09.2015 року, а порука припинилась 09.03.2013 року. Позивач вказував, що судом не була розглянута його заява від 17.12.2015 року про застосування строків позовної давності. Вважає, що пункти 1.6, 1.8, 5.4 кредитного договору не відповідають вимогам частини першої статті 203 ЦК України, оскільки вказаними умовами банк встановив комісію за надання кредиту і видачу кредиту. Банк не надав суду доказів повідомлення його про зміну кредитора; вважає, що відбулось прострочення кредитора. 
Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» надало пояснення до апеляційної скарги, рішення Золочівського районного суду Харківської області від 06 квітня 2017 року просило залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача - залишити без задоволення.
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 04 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1  відхилено, рішення Золочівського районного суду Харківської області від 06 квітня 2017 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 09 грудня 2020 року ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 04 жовтня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Зазначено, що положення кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісії за управління кредитом (пункти 1.6, 1.8, 5.4 кредитного договору) є нікчемними, у цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. 367, 417 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 367, ст. 417 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 не надав доказів невідповідності умов кредитного договору загальним вимогам чинності правочину, а тому відсутні правові підстави для визнання недійсними пунктів 1.6, 1.8, 5.4 кредитного договору та відповідно зменшення розміру заборгованості за кредитним договором. Також суд першої інстанції відмовив у задоволенні вимоги про визнання неправомірним нарахування процентів після пред`явлення ПАТ «Дельта Банк» позову до суду та зменшення суму боргу за кредитним договором на суму незаконно нарахованих процентів, оскільки рішенням Апеляційного суду Харківської області від 27 травня 2015 року з ОСОБА_1 стягнута заборгованість за кредитним договором, яка утворилась станом на 23 червня 2014 року. Крім того, суд першої інстанції вказав, що позивач не довів позовних вимог про визнання договору поруки припиненим та визнання договору іпотеки припиненим.
Проте такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Судом встановлено, що 22 грудня 2006 року між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 888/06-КВ, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 22 100 дол. США зі сплатою 13,5 % річних за весь час фактичного користування кредитом на строк з 22 грудня 2006 року по 21 грудня 2016 року. Мета кредитування - споживчі потреби (а.с.6-11 т.1).
Відповідно до пункту 1.6 кредитного договору комісія за надання кредиту - 2,1 % від суми кредиту.
Пунктом 1.8 кредитного договору передбачена комісія за видачу готівкових коштів - 1 % від суми кредиту.
Згідно з пунктом 5.4 кредитного договору, у разі несвоєчасної сплати щомісячних фіксованих платежів (основної суми боргу та /або відсотків) позичальник сплачує банку комісію за обслуговування простроченої заборгованості у розмірі 3 % від суми простроченої заборгованості за обов`язковими щомісячними платежами за кожний день прострочення платежу.
На забезпечення виконання основного зобов`язання 22 грудня 2006 року між ТОВ «Укрпромбанк», ПТ «Ломбард «Корал» Подус і компанія» та ОСОБА_1 укладений договір поруки № 888/06-КВ-П, згідно з умовами якого ПТ «Ломбард «Корал» Подус і компанія» поручився перед кредитором за виконання боржником ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором від 22 грудня 2006 року № 888/06-КВ, за яким останній зобов`язаний до 21 грудня 2016 року повернути кредит у розмірі 22 100 дол. США, сплатити проценти та штрафні санкції у розмірі і випадках, визначених кредитним договором.
22 грудня 2006 року між ТОВ «Укрпромбанк» та ПТ «Ломбард «Корал» Подус і компанія» укладено договір іпотеки № 888/06-КВ-Z, на забезпечення виконання кредитного договору № 888/06-КВ, предметом якого стала однокімнатна квартира, загальною площею 31,9 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 199-200 т.1).
30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк», ПАТ «Дельта Банк» та Національним банком України укладений договір про передачу активів та кредитних зобов`язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь ПАТ «Дельта Банк» (а.с.18-19 т.1). Тобто ПАТ «Дельта Банк» є новим кредитором у спірних правовідносинах.
У жовтні 2012 року ПАТ «Дельта Банк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 888/06-КВ від 22 грудня 2006 року у розмірі 293 660,46 грн., з яких:
-185 583,15 грн. - сума заборгованості за кредитом;
-108 077,31 грн. - сума заборгованості за відсотками;
-0 грн. - сума комісії.
Рішенням Золочівського районного суду Харківської області від 10 грудня 2014 року у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» - відмовлено. Зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 про захист прав споживача та визнання недійсними пунктів кредитного договору і зобов`язання вчинити певні дії - залишено без розгляду. (а.с.21-25 т.2). 
Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 27 травня 2015 року рішення Золочівського районного суду Харківської області від 10 грудня 2014 року - скасовано та задоволено позов ПАТ «Дельта Банк». Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором станом на 23 червня 2014 року в сумі 293 660,46 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом у сумі 185 583,15 грн та заборгованості за відсотками у сумі 108 077,31 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. А рішення Золочівського районного суду Харківської області від 10 грудня 2014 року у частині залишення без розгляду позову ОСОБА_1 - скасовано і справу в цій частині повернуто до суду першої інстанції для продовження розгляду (а.с.129-133 т.2). 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 серпня 2015 року рішення Апеляційного суду Харківської області від 27 травня 2015 року в частині позову ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - залишено без змін (а.с.177-178 т.2).
Наразі предметом апеляційного розгляду є зустрічний позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про захист прав споживача, визнання прострочення кредитора, визнання недійсними окремих пунктів кредитного договору, визнання недійсним договору поруки та іпотечного договору, та зобов`язання вчинити певні дії.
Як на підставу позовних вимог,  ОСОБА_1 посилався на те, що  пункти 1.6, 1.8, 5.4 кредитного договору № 888/06-КВ від 22 грудня 2006 року є недійсними, оскільки встановивши у пункті 1.6 кредитного договору комісію щодо сплати за надання кредиту і видачу кредиту, банк фактично збільшив проценти за користування кредитом, а тому умови кредитного договору   є несправедливими. Проценти, передбачені пунктом 5.4 кредитного договору, за своєю правовою природою підпадають під визначення неустойки, а саме пені. У свою чергу пунктом 5.2 кредитного договору сторони вже передбачили нарахування пені в розмірі двох облікових ставок НБУ від несплаченої боржником суми за кожний день прострочення. Таким чином,  ОСОБА_1 вважає, що сплатив 2 373,94 грн додаткової комісії, які повинні бути направлені на зменшення суми боргу за кредитом. Також зазначає, що ПАТ «Дельта Банк» не повідомив його про зміну кредитора та реквізити для сплати коштів у рахунок отриманого кредиту. Крім того, банк пропустив шестимісячний строк пред`явлення вимог до поручителя, а тому порука є припиненою. Останні платежі за кредитним договором він здійснив 09 квітня 2010 року. Використавши своє право достроково стягнути з позичальника заборгованість за кредитним договором, банк змінив строк виконання основного зобов`язання, отже, строк дії кредитного договору закінчився датою звернення з позовом до суду, тобто 29 вересня 2012 року, а між сторонами існують лише боргові зобов`язальні правовідносини й банк не має права стягувати з нього проценти за користування кредитом після подачі позову до суду. Позивач вважає, що припиненим також є і договір іпотеки № 888/06-КВ-Z від 22 грудня 2006 року, оскільки станом на 10 грудня 2015 року його зобов`язання за вказаним договором є такими, що припинилися у зв`язку із закінченням строку їх дії. З урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просив суд:
1. визнати недійсними пункти 1.6 і 1.8 кредитного договору від 22 грудня 2006 року № 888/06-КВ, укладеного між ним та ТОВ «Укрпромбанк», з дати укладення та зменшити суму боргу за цим кредитним договором на незаконно нараховану комісію в розмірі 3 459,76 грн; 
2. визнати недійсним пункт 5.4 кредитного договору та зменшити суму боргу за кредитним договором на незаконно нараховану комісію в розмірі 2 373,94 грн; 
3. визнати неправомірним та не передбаченим законом нарахування процентів після пред`явлення ПАТ «Дельта Банк» позову до Золочівського районного суду Харківської області та зменшити суму боргу за кредитним договором на суму незаконно нарахованих процентів у розмірі 47 402,14 грн; 
4. визнати таким, що кредитор ПАТ «Дельта Банк» прострочив та зменшити суму боргу за кредитним договором на суму нарахованих процентів за час прострочки кредитора у розмірі 99 666,54 грн.
5. визнати припиненими договори іпотеки та поруки.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Матеріали справи свідчать про те, що кредитний договір від 22 грудня 2006 року № 888/06-КВ, укладений між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_1 ,
 є споживчим, а тому для врегулювання даних правовідносин належить застосовувати Закон України «Про захист прав споживачів» ( у редакції, яка була чинною на момент укладення вказаного договору).
Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.
Згідно із ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення п.п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України, треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Оспорюваними позивачем пунктами кредитного договору від 22 грудня 2006 року № 888/06-КВ, зокрема встановлено:
- комісія за надання кредиту - 2,1 % від суми кредиту (п. 1.6);
- комісія за видачу готівкових коштів - 1 % від суми кредиту (п.1.8);
- у разі несвоєчасної сплати щомісячних фіксованих платежів (основної суми боргу та /або відсотків) позичальник сплачує банку комісію за обслуговування простроченої заборгованості у розмірі 3 % від суми простроченої заборгованості за обов`язковими щомісячними платежами за кожний день прострочення платежу (п. 5.4.).
За загальним правилом, визначеним статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України).
Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
За змістом частини третьої зазначеної статті, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) .
Частиною першою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі № 15-рп/2011 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», з подальшими змінами, у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України, треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків за шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Частиною другою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.
Відомостями про сукупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.
Відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. 
Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
Згідно з пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).
Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то такі дії, а також супроводження кредиту не є самостійними послугами, які зумовлюють сплату позичальником коштів за це. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості за кредитом, здійснюється банком у своїх інтересах при реалізації ним своїх прав за кредитним договором, а тому такі дії не є послугами, що надаються клієнту-позичальнику.
Встановлення платежів за такі послуги заборонено нормативно-правовими актами, а тому на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавалися.
Частинами першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18).
Положення кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісії за управління кредитом (пункти 1.6, 1.8, 5.4 кредитного договору) є нікчемними, оскільки ці платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», пунктом 3.6 Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи - споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже, такі умови договору порушують публічний порядок.
При наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
Подібні висновки викладені у постановах Великої Палата Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) та від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).
Колегія суддів вважає, що оспорювані позивачем пункти 1.6., 1.8., 5.4. кредитного договору від 22 грудня 2006 року № 888/06-КВ,- є нікчемними, оскільки їх недійсність встановлена законом.
У пунктах 94, 95 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) зазначено, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. 
За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
Висновок суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено невідповідність оспорюваних пунктів кредитного договору вимогам ст. 203 ЦК України, - не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Судом першої інстанції не враховано, що умови договору (пункти 1.6, 1.8, 5.4) про сплату комісії у вигляді винагороди за надання фінансового інструменту суперечать приписам частини третьої статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи - споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже, такі умови договору порушують публічний порядок, що свідчить про нікчемність зазначеного положення договору.
Разом з тим відсутні підстави для задоволення позову  ОСОБА_1  про визнання недійсними оспорюваних пунктів кредитного договору, оскільки пункти 1.6., 1.8., 5.4. кредитного договору від 22 грудня 2006 року № 888/06-КВ є нікчемними, та їх недійсність встановлена законом. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається ( ст. 215 ЦК України).
При цьому нікчемність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому; якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього нікчемної частини (ч.1 ст. 217 ЦК України).
Суд першої інстанції обгрунтовано дійшов висновку про те, що безпідставиними є позовні вимоги ОСОБА_1 про :
-визнання неправомірним та не передбаченим законом нарахування процентів після пред`явлення ПАТ «Дельта Банк» позову до Золочівського районного суду Харківської області;
-зменшення суму боргу за кредитним договором на суму незаконно нарахованих процентів у розмірі 47 402,14 грн; 
-визнання таким, що кредитор ПАТ «Дельта Банк» прострочив;
-зменшення суму боргу за кредитним договором на суму нарахованих процентів за час прострочки кредитора у розмірі 99 666,54 грн.
Питання правомірності нарахування відсотків за кредитним договором № 888/06-КВ від 22 грудня 2006 року, укладеним між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_1 , вирішено у справі за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за вказаним договором. Зокрема, рішенням Апеляційного суду Харківської області від 27 травня 2015 року позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором станом на 23 червня 2014 року в сумі 293 660,46 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом у сумі 185 583,15 грн та заборгованості за відсотками у сумі 108 077,31 грн. (а.с.129-133 т.2). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 серпня 2015 року рішення Апеляційного суду Харківської області від 27 травня 2015 року в частині позову ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - залишено без змін (а.с.177-178 т.2).
Вказані рішення суду мають преюдиційне значення для справи за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Дельта Банк» про захист прав споживача, визнання прострочення кредитора, визнання недійсними окремих пунктів кредитного договору та зобов`язання вчинити певні дії.
Крім того висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання договору поруки та іпотеки припиненими, - також відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи, з огляду на таке.
З матеріалів справи убачається, що на забезпечення виконання кредитного зобов`язання за договором № 888/06-КВ, 22 грудня 2006 року між ТОВ «Укрпромбанк», ПТ «Ломбард «Корал» Подус і компанія» та ОСОБА_1 укладений договір поруки № 888/06-КВ-П, згідно умов якого ПТ «Ломбард «Корал» Подус і компанія» поручився перед кредитором за виконання боржником ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором від 22 грудня 2006 року № 888/06-КВ, за яким останній зобов`язаний до 21 грудня 2016 року повернути кредит у розмірі 22 100 дол. США, сплатити проценти та штрафні санкції у розмірі і випадках, визначених кредитним договором.
22 грудня 2006 року між ТОВ «Укрпромбанк» та ПТ «Ломбард «Корал» Подус і компанія» укладено договір іпотеки № 888/06-КВ-Z, на забезпечення виконання кредитного договору № 888/06-КВ, предметом якого стала однокімнатна квартира, загальною площею 31,9 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 199-200 т.1).
Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Статтями 553, 554 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. 
У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника.
Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України).
Статтею 575 ЦК України встановлено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.
Право позивача задовольнити свої вимоги за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки передбачено відповідними нормами Закону України "Про іпотеку", ст. ст. 589, 590 ЦК України, а також договором іпотеки.
Згідно ст. 1, ч. 5 ст. 3 Закону України "Про іпотеку" іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.
Відповідно до ст. 7 Закону України "Про іпотеку" за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання
Відповідно до ст. 12 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.
Підстави припинення іпотеки та поруки визначено статтею 559 ЦК України та статтею 17 Закону України «Про іпотеку».
Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України (у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Порука припиняється, якщо після настання строку виконання зобов`язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем. Порука припиняється у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника. Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.
Іпотека припиняється у разі:
-припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору;
-реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону;
-набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки;
-визнання іпотечного договору недійсним;
-знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється;
-з інших підстав, передбачених цим Законом.
При цьому одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).
Матеріали справи свідчать про те, що стороною договору поруки та договору іпотеки є, в тому числі, ПТ «Ломбард «Корал» Подус і компанія». Вказане товариство є поручителем та іпотекодавцем у спірних правовідносинах. 
Разом з тим ПАТ «Дельта Банк» вимог до ПТ «Ломбард «Корал» Подус і компанія», як до поручителя та іпотекодавця, не заявляло. Товариство не є стороною у вказаній справі ані за позовом ПАТ «Дельта Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором, ані за позовом ОСОБА_1 про припинення договору поруки та іпотеки.
Вимогами ч.1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Питання про визнання припиненим договору поруки та договору іпотеки не може бути розглянуто без залучення до участі у справі ПТ «Ломбард «Корал» Подус і компанія», яке є стороною вказаних договорів.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , - відповідає вимогам закону. Проте, з урахуванням встановлення нікчемності оспорюваних пунктів кредитного договору, рішення Золочівського районного суду Харківської області від 06 квітня 2017 року слід змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позову.
Доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції лише в частині нікчемності оспорюваних пунктів кредитного договору.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
За таких обставин, рішення суду підлягає зміні в частині мотивів відмови у позові.
Керуючись ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Золочівського районного суду Харківської області від 06 квітня 2017 року - змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позову.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна 

Судді:                                                                   Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова