Дата документу 20.01.2021 Справа № 332/2310/20

Запорізький Апеляційний суд

 
ЄУН 332/2310/20	Головуючий у 1-й інстанції Ачкасов О.М. Повний текст рішення складено 09.10.2020 року.	
Пр. № 22-ц/807/198/21	Суддя-доповідач Гончар М.С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 січня 2021 року                                        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді (судді-доповідача)        Гончар М.С.
суддів                                        Маловічко С.В., Подліянової Г.С.
за участі секретаря                                Путій Д.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 09 жовтня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , заінтересована особа: ОСОБА_4 про видачу обмежувального припису

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Заводського районного суду м. Запоріжжя із вищезазначеною заявою (а.с.1-5), в якій просила видати обмежувальний припис відносно ОСОБА_4 , яким визначити строком на 6 (шість) місяців наступні тимчасові обмеження його прав відносно малолітніх дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживаючих за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: обмежити спілкування ОСОБА_4 з постраждалими дітьми ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; заборонити ОСОБА_4 наближатися на відстань 50 м (або визначену судом) до місця проживання (перебування), навчання, інших місць частого відвідування постраждалих дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
В обґрунтування заяви заявник зазначала, що 07.06.2020 року під час прогулянки у парку її малолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з їх батьком та колишнім чоловіком заявниці, ОСОБА_4 , - її малолітній син ОСОБА_2 отримав тілесні ушкодження, в т.ч, на руці був наявний слід від укусу та рук дорослої людини, зі слів ОСОБА_4 , він так наче намагався «заспокоїти» дитину, тримавши та вкусивши, при тому, що син хворіє на дитячий аутизм, хоча після її звернення до поліції ОСОБА_4 відмовився від своїх слів. На даний час триває досудове розслідування по кримінальному провадженню № 12020080020001074, відомості про яке внесені 08.06.2020 за заявою заявниці до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, у зв`язку із нанесенням тілесних ушкоджень малолітньому ОСОБА_3 . Крім того, 04.11.2018 р. ОСОБА_4 дуже потягнув сина ОСОБА_2 за руку, у зв`язку із чим довелося звертатися до травмпункту. Зокрема, донька ОСОБА_3 повідомила заявниці, що коли батько ( ОСОБА_4 ) час від часу брав гуляти їх разом, то коли батько не міг впоратися та угледіти за ОСОБА_2 , то «винною», на думку батька, в таких випадках була завжди донька, за що він на неї кричав та карав, намагаючись перекласти свою вину на малолітню восьмирічну доньку, бо вона начебто з його слів не слідкувала за молодшим братом. При цьому, малолітній син, ОСОБА_2 , має вроджені захворювання, а основним діагнозом є: дитячий аутизм, стійка соціальна дезадаптація, у зв`язку із чим КНП «ОДЗПД» ЗОР направило сина на ЛКК. Відповідно до медичного висновку від 01.07.2010 року № 30 КНП «ЦГТМСД №4» «на дитину - інваліда віком до 18 років» сина визнано дитиною з інвалідністю із захворюванням НОМЕР_1 (до досягнення дитиною 18 років).
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Сінєльнік Р.В. (а.с. 68).
Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11 вересня 2020 року (а.с. 69) дану справу передано на розгляд до Запорізького районного суду Запорізької області за підсудністю.
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Ачкасова О.М. (а.с. 76).
Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 77) відкрито провадження у цій справі.
Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 09 жовтня 2020 року (а.с. 132-133) у задоволенні вищезазначеної заяви ОСОБА_1 у цій справі відмовлено у повному обсязі.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, заявник ОСОБА_1  у своїй апеляційній скарзі (а.с. 139-141) просила рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити вищезазначену заяву ОСОБА_1 у повному обсязі.
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (а.с. 147).
Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 12 листопада 2020 року (а.с. 151), дану справу призначено до розгляду (а.с. 152), із урахуванням навантаженості судді-доповідача та колегії суддів (в Запорізькому апеляційному суді працює фактично 18 суддів замість 40 суддів за штатом).
Заінтересована особа ОСОБА_4 не скористався своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу ОСОБА_1 у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом.
Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.
20 січня 2021 року на електронну адресу апеляційного суду надійшло клопотання заявника ОСОБА_1 в особі представника Жовніренко І.В. про виклик у судове засідання та допит психолога-психоаналітика  ОСОБА_9  (а.с. 158-159).
Заінтересована особа ОСОБА_4 в особі представника Піскарьова А.О. подав апеляційному суду заяву про поновлення строку для подання клопотання про долучення документів у якості доказів у справі (а.с. 160) та безпосередньо клопотання про долучення документів у якості доказів у справі (а.с. 161-172).
Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 20 січня 2021 року, постановленою протокольно (без виходу до нарадчої кімнати) у задоволенні клопотання заявника ОСОБА_1 в особі представника Жовніренко І.В. про виклик у судове засідання та допит психолога-психоаналітика ОСОБА_9 у цій справі, яке вже було предметом розгляду у суді першої інстанції (а.с. 98-89), відмовлено через недоцільність допиту останньої у цій справі.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 20 січня 2021 року, постановленою протокольно (без виходу до нарадчої кімнати) заяву про поновлення строку для подання клопотання про долучення документів у якості доказів у справі та безпосередньо клопотання про долучення документів у якості доказів у справі задоволено частково: долучено останні до матеріалів цієї справи, враховуючи, що вони надійшли у справу через канцелярію, оцінку останнім апеляційний суд надасть в нардчій кімнаті.
Заслухавши у судовому засіданні 20 січня 2021 року доповідь судді-доповідача, пояснення всіх учасників цієї справи, зокрема: заявника ОСОБА_1 , представника останньої - адвоката Жовніренко І.В. (а.с. 173), заінтересованої особи ОСОБА_4 та представника останнього - адвоката Піскарьова А.О. (а.с. 85), перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга заявника ОСОБА_1 у цій справі не підлягає задоволенню з таких підстав.
В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.
Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 у повному обсязі у цій справі, керувався ст. 10, 12, 13, 81, 263, 265, 350-1 - 350-8 ЦПК України та виходив із такого.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 та п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника із заявою про видачу якого може звернутися постраждала особа.
Пунктом 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що під домашнім насильством розуміються діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Відповідно до п. п. 6, 8 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі, а особою, яка постраждала від домашнього насильства (далі - постраждала особа), є особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі.
Положеннями ст. 26 Закону України передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, зокрема: заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою, заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб, заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою.
Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана батьками в інтересах дитини, яка постраждала від домашнього насильству у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
У судовому засідання в суді першої інстанції заявниця зазначала, що ОСОБА_4 , 07.06.2020 року під час прогулянки у парку з дітьми ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , малолітній ОСОБА_3 отримав тілесні ушкодження, в т.ч, на руці був наявний слід від укусу та рук дорослої людини. Як зазначила заявниця, син хворіє на дитячий аутизм. Зокрема, зазначала, що ОСОБА_4 , її шантажував, що зменшить суму виплати на утримання дітей, крім того, вже більше двох місяців, як він взагалі припинив матеріально допомагати утримувати дітей. Крім того, пояснила, що з 2008 році почала проживати з ОСОБА_4 , за час спільного проживання він ні її ні дітей не бив, на його погрози до поліції не зверталась, також не зверталась до поліції щодо вжиття термінових заборонених приписів.
Як було встановлено судом першої інстанції в ході судового засідання, ОСОБА_1 10.09.2020 з`явилася до Районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району на розгляд заяви ОСОБА_4  щодо встановлення графіку спілкування з дітьми, а наступного дня звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису. Дозвіл у ОСОБА_4 на проведення з дитиною психологічної експертизи (висновку психолога) не брали, крім того, ОСОБА_4 бачився з дітьми декілька разів після 07.06.2020 р. і конфліктів у нього з дітьми не було, на теперішній час ОСОБА_1 з малолітніми дітьми та ОСОБА_4 проживають за різними адресами, шлюб між ними розірвано.
Заявниця звернулася до поліції вперше 08.06.2020 року із заявою про злочин, про що були внесені відомості до ЄРДР, але на теперішній час підозра ОСОБА_4 не пред`явлена, що підтверджується наданою довідкою з поліції.
Представник заявниці - адвокат Каплунова С.М. у судовому засіданні в суді першої інстанції зазначила, що насильство було також у відношенні доньки, а саме: ОСОБА_4 виставляв доньку на холод.
Представник заінтересованої особи - адвокат Піскарьов А.О. у судовому засіданні в суді першої інстанції пояснив, що не згоден із заявою, вимоги заяви взаємовиключні, укус дитини не підтверджено, свідків не було, підозри на ОСОБА_4 немає, є суперечності у висновку СМЕ дитини (давність ушкоджень і вид ушкоджень), ОСОБА_4 повністю підтримав пояснення свого представника, пояснив, що не застосовував насильство до своїх малолітніх дітей. Конфлікт між ним та колишньою дружиною містить виключно матеріальний характер. Просили відмовити у задоволенні заяви у повному обсязі.
Судом першої інстанції також встановлено, що як вбачається із матеріалів справи на даний час триває досудове розслідування по кримінальному провадженню № 12020080020001074, відомості про яке внесені 08.06.2020 до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, у зв`язку із нанесенням тілесних ушкоджень малолітньому ОСОБА_2 , однак до цього часу підозра ОСОБА_4 не пред`явлена.
Крім того, жодного разу на ОСОБА_4 не складалися протоколи про адміністративні правопорушення за фактами вчинення домашнього насильства, термінових заборонених приписів не застосовувалося, лише через 3 місяці після укусу дитини було подано заяву до суду.
Висновок психолога щодо психологічного дослідження малолітньої ОСОБА_3 , 2012 р.н. та психологічного аналізу ситуації в родині, складеного 09.09.2020 року головою правління ЗОГО ОПП «ВЗАЄМОДІЯ» ОСОБА_9, суд першої інстанції оцінив критично та не брав до уваги, оскільки факт домашнього насильства з боку ОСОБА_4 не підтверджений жодними належними та допустимими доказами.
Суд першої інстанції також не погодився із доводами заявниці, що наведені нею у заяві, оскільки до заяви не додано жодних достатніх та переконливих доказів на їх підтвердження.
Внесення відомостей до ЄРДР за № 12020080020001074 від 08.06.2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, у зв`язку із нанесенням тілесних ушкоджень малолітньому ОСОБА_2 не є підставою для видачі обмежувального припису відносно ОСОБА_4 . Крім того, в єдиному державному реєстрі випадків домашнього насильства відсутні відомості, стосовно ОСОБА_4 , взяття на профілактичний облік ОСОБА_4 не було, раніше звернень до поліції та служби у справах дітей щодо неправомірних дій ОСОБА_4 відносно малолітніх дітей не було, що підтвердила у судовому засіданні ОСОБА_1 .
При вищевикладених обставинах, суд першої інстанції вважав заяву необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.
Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції, вважає їх правильними, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.
Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України - питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.
Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.
Доводи апеляційної скарги позивача  ОСОБА_1  дублюють доводи заяви заявника у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.
Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію заявника у цій справі, викладену в її заяві, яку вона та її представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.
Суд першої інстанції правильно критично оцінив та не прийняв у цій справі саме як доказ для підтвердження застосування будь-якого насилля до малолітніх дітей, та зокрема доньки - ОСОБА_3 , 2012 р.н., у сім`ї з боку заінтересованої особи  ОСОБА_4 , доказ заявника - висновок психолога - психоаналітика Голови правління ЗОГО ОПП ВЗАЄМОДІЯ ОСОБА_9 щодо психологічного дослідження малолітньої ОСОБА_3 , 2012 р.н., яка не попереджалась про необхідність казати лише правду, і лише у присутності матері ОСОБА_1 № 121 від 09.09.2020 року (а.с.34 -65).
Та за змістом якого психолог - психоаналітик ОСОБА_9 не робила взагалі висновку про те, що треба встановити будь-які обмеження у спілкуванні батька з донькою, а лише рекомендувала забезпечити зустрічі батька ОСОБА_4  з донькою у присутності матері ОСОБА_1 . Проте, питання порядку спілкування батька із дітьми не є предметом розгляду суду у цій справі.
Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених заявником вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.
Суд першої інстанції на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному з`ясуванню обставин цієї справи.
Проте, у матеріалах цієї справи відсутні належні, допустимі докази на підтвердження вчинення ОСОБА_4 будь-якого виду домашнього насильства відносно малолітніх дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , передбаченого Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а тому суд першої інстанції правильно встановив, що відсутні правові підстави для видачі обмежувального припису відносно ОСОБА_4 за вищезазначеною заявою ОСОБА_1 у цій справі.
Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 .
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).
В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Проте докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України, у цій справі відсутні, та зокрема стороною заявника ОСОБА_1 апеляційному суду не надані.
Не можуть бути прийняті як докази, передбачені ст. 367 ч. 3 ЦПК України, у цій справі для перегляду апеляційним судом законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції від 09.10.2020 року, надані стороною заінтересованої особи ОСОБА_4 апеляційному суду всі докази (копії а.с. 161-172), оскільки останні датовані датами після ухвалення судом першої інстанції рішення у цій справі, зокрема: заява ОСОБА_4 до органів опіки від 13.10.2020 року; заява ОСОБА_4 до органів опіки від 13.11.2020 року, заява ОСОБА_4 до органів опіки від 29.12.2020 року, заява ОСОБА_4 до органів опіки від 12.01.2021 року, відповідь від 19.01.2021 року на запит адвоката Піскарьова А.О. 
Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.
В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.
Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.
При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.
За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.
Крім того, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови ОСОБА_1  у задоволенні її вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок заінтересованої особи ОСОБА_4 будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.
Також встановлено, що ОСОБА_1 в силу вимог закону була звільнена від сплати судового збору при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду у цій справі.
Оскільки, в силу вимог ст. 350-5 ч. 3 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, відносяться на рахунок держави.
Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 09 жовтня 2020 року у цій справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.
Повний текст постанови апеляційним судом складений 25.01.2021 року.

Головуючий суддя	Суддя	Суддя	
Гончар М.С. 	Маловічко С.В.	Подліянова Г.С.