ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/10083/20                                                   Головуючий у І інстанції – Арсірій Р.О.
                                                                                                  Суддя-доповідач – Мельничук В.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  19 лютого 2021 року                                                                                            м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

                Головуючого-судді:                  Мельничука В.П.,        
                                                   суддів:                  Лічевецького І.О., Оксененка О.М.,    

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу судді Окружного адміністративного суду м. Києва від 29 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, скасування рішень,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з позовом до Міністерства оборони України, в якому просила: 
- визнати протиправною бездіяльність Міністерства оборони України, що виразилася у непроведенні звільнення з військової служби на підставі частини восьмої статті 26 Закону України від 25.03.1992 № 2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" (в редакції, чинній станом на 25.03.2014), підпункту 2 пункту 252 розділу XIV Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 (в редакції, чинній станом на 18.03.2014), з часу набуття такою права, а саме - з настанням особливого періоду в країні відповідно до Указу Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 "Про часткову мобілізацію", затвердженого Законом України від 17.03.2014 № 1126-УІІ, як військовослужбовця-жінку, яка на той час мала дитину віком до 16 років та не висловила бажання продовжувати військову службу; 
- визнати протиправним рішення щодо накладення на неї наказом командування військово-морських Сил Збройних Сил України від 27.03.2015 № 137 "Про результати службового розслідування та притягнення винних до дисциплінарної відповідальності" дисциплінарного стягнення - "звільнення з військової служби за контрактом за службовою невідповідністю", прийняте за новим місцем дислокації військової частини НОМЕР_1 після непроведеного у відповідності до законодавства звільнення з військової служби на підставі частини восьмої статті 26 Закону України від 25.03.1992 № 2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" (в редакції, чинній станом на 25.03.2014), підпункту 2 пункту 252 розділу XIV Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 (в редакції, чинній станом на 18.03.2014) з часу набуття такого права, а саме - з настанням особливого періоду в країні відповідно до Указу Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 "Про часткову мобілізацію", затвердженого Законом України від 17.03.2014 № 1126-УІІ, як військовослужбовця-жінку, яка на той час мала дитину віком до 16 років та не висловила бажання продовжувати військову службу, а також дії щодо реалізації зазначеного вище рішення наказом командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України від 13.05.2015 № 37-РС в частині звільнення з військової служби у запас за службовою невідповідністю з виключенням зі списків Збройних Сил України; 
- скасувати наказ командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України від 27.03.2015 № 137 "Про результати службового розслідування та притягнення винних до дисциплінарної відповідальності" в частині накладення дисциплінарного стягнення - "звільнення з військової служби за контрактом за службовою невідповідністю" та виданий на його реалізацію наказ командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України від 13.05.2015 № 37-РС в частині звільнення з військової служби у запас за службовою невідповідністю з виключенням зі списків Збройних Сил України, як такі, що видані з порушенням чинного законодавства та є протиправними; 
- у зв`язку із неприйняттям своєчасних заходів щодо звільнення з військової служби на підставі частини восьмої статті 26 Закону України від 25.03.1992 № 2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" (в редакції, чинній станом на 25.03.2014), підпункту 2 пункту 252 розділу XIV Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 (в редакції, чинній станом на 18.03.2014), з часу набуття такого права, а саме - з настанням особливого періоду в країні відповідно до Указу Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 "Про часткову мобілізацію", затвердженого Законом України від 17.03.2014 № 1126-УН, як військовослужбовця-жінку, яка на той час мала дитину віком до 16 років та не висловила бажання продовжувати військову службу; 
- зобов`язати Міністерство оборони України рахувати звільненою з військової служби в запас та виключеною зі списків Збройних Сил України з 18 березня 2014 року (дата настання особливого періоду в країні відповідно до Указу Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 "Про часткову мобілізацію", затвердженого Законом України від 17.03.2014 № 1126-УІ1) на підставі підпункту 2 пункту 252 розділу XIV Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (в редакції, чинній станом на 18.03.2014), як військовослужбовця-жінку, яка на той час мала дитину віком до 16 років та не висловила бажання продовжувати військову службу.
Ухвалою судді Окружного адміністративного суду м. Києва від 29 грудня 2020 року ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправною бездіяльності, скасування рішень, зобов`язання вчинити дії повернуто Позивачці.
Не погоджуючись з постановленою ухвалою, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В апеляційній скарзі вказано про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.
Апеляційна скарга мотивована тим, що згідно правової позиції, викладеної Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постановах від 30 вересня 2019 року у справі № 340/685/19 та від 10 жовтня 2019 року у справі № 140/721/19, поважними причинами для поновлення строку на подання адміністративного позову визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.
Що стосується висновку суду першої інстанції щодо можливості усунути недоліки позовної заяви у рамках справи № 826/12929/17 після прийняття постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 27 лютого 2020 року у справі № 826/12929/17, якою касаційні скарги ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу від 15.11.2017 та ухвалу від 14.12.2017 - без змін, Позивачкою в апеляційній скарзі вказано, що у відповідних матеріалах справи (заява від 01.06.2020, апеляційна скарга, заява від 22.09.2020), на час отримання постанови від 27.02.2020 (а саме - 05 березня 2020 року), визначений ухвалою від 13.10.2017 п`ятиденний термін для усунення недоліків позовної заяви від 06.10.2017 у рамках справи № 826/12929/17 був вичерпаний.
Тобто, усунення недоліків позовної заяви від 06.10.2017 у рамках справи № 826/12929/17, на переконання Позивачки, було можливе лише у разі внесення до суду відповідного клопотання про продовження строку для усунення недоліків позову, що є її, як учасника справи, законодавчо визначеним правом, а не обов`язком.
Більше того, таке право саме внесення клопотання (заяви) про продовження строку для усунення недоліків позову прямо не передбачене статтею 169 КАС України, а лише може розглядатися на підставі загальних процесуальних прав учасників справи, визначених статтями 44 та 47 КАС України, а визначене частиною другою статті 121 КАС України право учасника справи внесення заяви про продовження будь-якого, встановленого судом процесуального строку, передбачено лише при поданні такої заяви до закінчення встановленого судом такого строку. В даному ж випадку такий строк був вичерпаний.
При цьому, частиною восьмою статті 169 КАС України прямо визначено право Позивача на повторне звернення до адміністративного суду в порядку, встановленого законом, у разі повернення позовної заяви.
Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін з посиланням на те, що оскаржуване судове рішення відповідає нормам чинного законодавства та обставинам справи.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, згідно з ч. 2   ст. 312   КАС України, якою, зокрема, передбачено, що апеляційна скарга на ухвалу суду про повернення заяви Позивачеві розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).
Відповідно до ч. 1   ст. 308   КАС України   суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суддя суду першої інстанції, повертаючи позовну заяву виходив з того, що Позивачка не бажала усувати недоліки позовної заяви в рамках справи № 826/12929/17, а поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.
          З урахуванням наведеного, суддя суду першої інстанції дійшов висновку, що Позивачкою пропущено строк звернення до суду з цим позовом та не надано суду доказів поважності причин його пропуску.
Колегія суддів погоджується з таким висновком судді суду першої інстанції та вважає його обґрунтованим з огляду на таке.
Позивачка 06 травня 2020 року звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з даним адміністративним позовом.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 травня 2020 визнано неповажними підстави пропущеного строку звернення ОСОБА_1 до адміністративного суду та залишено позовну заяву без руху. Надано ОСОБА_1 строк для усунення недоліків, тривалістю десять днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. 
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 червня 2020 позовну заяву повернуто Позивачу.
Не погоджуючись із ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 червня 2020 Позивачка подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржувану ухвалу, як таку що постановлена з порушенням норм процесуального права, та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 11 серпня 2020 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. 
Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 червня 2020 скасовано та направлено справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Скасовуючи ухвалу, Шостий апеляційний адміністративний суд вказав, що строк на усунення недоліків позовної заяви станом на момент постановлення ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 червня 2020 не завершився, оскільки перебіг такого строку продовжено Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)” на період дії карантину та будь-яких виключень зазначені норми законодавства не передбачають.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 вересня 2020 продовжено ОСОБА_1 строк для усунення визначених в ухвалі Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 травня 2020 недоліків на десять днів з моменту отримання копії даної ухвали. Повідомлено, що у разі неусунення недоліків у зазначений вище строк позовна заява буде повернута ОСОБА_1 
25 вересня 2020 ОСОБА_1 подано заяву про усунення недоліків позовної заяви.
Розглянувши подані документи, суд першої інстанції зазначив, що ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 лютого 2020 визнано неповажними підстави пропущеного строку звернення ОСОБА_1 до адміністративного суду. Позовну заяву залишено без руху. Надано ОСОБА_1 строк для усунення недоліків, тривалістю десять днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Повідомлено, що у разі невиконання ухвали суду в зазначений строк позовну заяву повернути ОСОБА_1 зі всіма доданими до неї документами. Зазначено, що у поданій заяві про поновлення пропущеного строку заявник зазначає, що 06 жовтня 2017 вона звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з аналогічною позовною заявою.
Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 жовтня 2017 року у справі № 826/12929/17 позовна заява залишена без руху та встановлено п`ятиденний строк з дня отримання копії цієї ухвали для усунення недоліків позовної заяви, про як      у цій ухвалі було зазначено.
У подальшому, у відповідності до норм частини п`ятої статті 108 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, далі - КАС України) Позивачем у справі, було подано апеляційну скаргу на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 жовтня 2017.
Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 15 листопада 2017 року у справі № 826/12929/17 апеляційну скаргу ОСОБА_1 було залишено без руху та надано строк для усунення вказаних у зазначеній ухвалі недоліків.
Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2017 року у справі № 826/12929/17 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 13.10.2017 було повернуто апелянту.
Вищевказані ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 15 листопада 2017 року та 14 грудня 2017 року було оскаржено ОСОБА_1 в касаційному порядку.
Постановою Верховного Суду від 27 лютого 2020 року у справі № 826/12929/17 касаційні скарги ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 15 листопада 2017 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2017 - без змін.
У подальшому, ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 квітня 2020 року у справі № 826/12929/17 позовну заяву повернуто ОСОБА_1 разом з доданими до неї матеріалами.
Позивачкою вказано, що згідно ухвали Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 квітня 2020 повернення зазначеної вище позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.
Правова позиція Позивачки висловлена, зокрема, в апеляційній скарзі стосується того, що основною причиною оскарження нею, як Позивачем у справі № 826/12929/17, в апеляційному порядку ухвали Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 вересня 2017, а також в касаційному порядку ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 15 листопада 2017 та ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2017, було питання необхідності сплати та розміру сплати судового збору. При цьому, що під час розгляду судами справи за № 826/12929/17 вона розуміла, що сплата судового збору є обов`язком Позивача та жодним чином не намагалася зловживати правом на звільнення від його сплати, а лише намагалася реалізувати гарантовані Конституцією України, Європейською конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод та законами України права на судовий захист в аспекті доступу до правосуддя.
Колегія суддів вказує, що заява про поновлення строку звернення до адміністративного суду повинна містити роз`яснення причин пропуску і підстави, з яких заявник вважає ці причини поважними. В заяві повинні бути докази того, що здійснити відповідні процесуальні дії у визначений строк у заявника не було можливості, тобто, існували такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони та підтверджені належними доказами.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 30 вересня 2019 року у справі № 340/685/19, від 10 жовтня 2019 року у справі № 140/721/19.
Поряд з цим, як вірно зауважено суддею суду першої інстанції, навіть після прийняття ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від14 грудня 2017 року у справі № 826/12929/17, якою апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 жовтня 2017 було повернуто апелянту, ОСОБА_1 не було усунуто недоліки позовної заяви.
Більше того, після прийняття постанови Верховного Суду від 27 лютого 2020 року у справі № 826/12929/17, якою касаційні скарги ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 15 листопада 2017 та Ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2017 - без змін, ОСОБА_1 мала змогу усунути недоліки позовної заяви.
02 червня 2020 від Позивачки надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви, в якій щодо пропуску строку звернення з позовною заявою до адміністративного суду ОСОБА_1 не вказано інших підстав для поновлення пропущеного строку. Фактично ОСОБА_1 продубльовано заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду, яка була подана разом з позовною заявою від 07 травня 2020.
Вказане в сукупності, на переконання колегії суддів, свідчить про неналежне виконання процесуальних обов`язків Позивачкою при зверненні з даним адміністративним позовом до адміністративного суду та підтверджує обґрунтованість висновків судді суду першої інстанції.
Оцінюючи твердження Позивачки, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до ч. 1, 2 ст.171 КАС У країни, суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи: 1) подана позовна заява особою, яка має адміністративну процесуальну дієздатність; 2) має представник належні повноваження (якщо позовну заяву подано представником); 3) відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу; 4) належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності; 5) позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними); 6) немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.
Суддя відкриває провадження в адміністративній справі на підставі позовної заяви, якщо відсутні підстави для залишення позовної заяви без руху, її повернення чи відмови у відкритті провадження у справі.
Колегія суддів вважає, що суддя суду першої інстанції правомірно залишено без руху позовну заяву ОСОБА_1 , оскільки останньою не було подано жодних доказів, які б надавали підстави вважати причини пропуску строку звернення з позовом до суду поважними. Виходячи з наявних матеріалів у справі, можливо дійти висновку, що у Позивачки було достатньо часу для реалізації права на судовий захист.
Завданням адміністративного судочинства в силу частини першої статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з частиною 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Слід також зазначити, що дотримання строків звернення до суду з адміністративним позовом є однією з обов`язкових передумов ефективності адміністративних проваджень щодо строку розгляду адміністративних справ, оскільки захист прав, свобод та інтересів осіб безпосередньо залежить від меж їх реалізації у часі.
Так, відповідно до правових висновків Європейського суду з прав людини, право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення у справі " Перетяка та Шереметьєв проти України").
Керуючись практикою ЄСПЛ, необхідно зауважити, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосудця та справедливого судового розгляду кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. З цього приводу прецедентними є рішення ЄСПЛ у справах "Осман проти Сполученого королівства" та "Креуз проти Польщі". У вказаних рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.
Тобто, інститут строків в адміністративному судочинстві сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
У контексті забезпечення реалізації права на звернення до суду за захистом своїх прав та вирішення питання поновлення строків на таке звернення у рішеннях ЄСПЛ сформувалась стала практика, відповідно до якої поновлення строків може бути виправданим, якщо пропуск строку є поважний, об`єктивно незалежний від волі та поведінки скаржника.
Строки звернення до суду із адміністративним позовом регламентовані ст. 122 КАС України.
Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною 3 ст. 122 КАС України встановлено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч. 5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
За приписами п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України військова служба є публічною службою.
Процесуальний закон не пов`язує з конкретною датою, якою підтверджено отримання інформації про порушення прав, свобод чи інтересів, а вказує день коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. 
Колегія суддів при розгляді апеляційної скарги звертає увагу на те, що Позивачкою оскаржуються накази Командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України від 13 травня 2015 та від 27 березня 2015.
Проте з відповідним позовом Позивачка звернулась лише 06 травня 2020 року, тобто з суттєвим пропуском встановленого Кодексом адміністративного судочинства України строку, більш ніж на 5 років.
В апеляційній скарзі Позивачка зазначає, що строк на звернення до суду нею пропущений, з її точки зору, з поважних причин, а саме захист своїх прав у суді в іншому провадженні, починаючи з жовтня 2017 року. Проте, Позивачка належно не обґрунтовує чому звернулась із позовною заявою до суду лише 06 жовтня 2017 року.
Колегія суддів приходить до висновку, що поважних причин пропуску строку на звернення до суду Позивачка не вказала. Будь-яких належних доказів, які б підтверджували наявність об`єктивної неможливості звернутися до суду раніше також не зазначено.
Об`єктивні причини, які унеможливили Позивачку звернутися з даним позовом до суду у встановлений законом строк, відсутні.
Підстави пропуску строку на звернення до суду за захистом своїх прав можуть бути визнані поважними, а строк поновлено лише у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом процесуальний строк, звернення до суду. Вказані обставини підлягають підтвердженню шляхом подання відповідних документів або їх копій. 
Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2020 року у справі № 420/1813/19.
Крім того, рішення Європейського суду з прав людини «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року, у п.45 якого зазначено про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані.
У рішенні від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Великої Британії» Європейський суд з прав людини закріпив правило, що пункт 1 статті 6 Конвенції стосується невід`ємного права особи на доступ до суду. Прямим порушенням права на доступ до суду є необхідність отримання спеціальних дозволів на звернення до суду.
Як зазначив Конституційний Суд України у рішенні від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011 у практиці Європейського суду з прав людини право на звернення до суду також пов`язується лише з волевиявленням особи. За змістом частини п`ятої статті 6 КАС України особа може відмовитися від реалізації права на звернення до суду, однак не від самого права як такого.
Встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право ла звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).
Крім того, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
У рішенні «Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд встановив, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними (рішення від 25.01.2000 року, пункт 33).
Відтак, колегія суддів, враховуючи встановлені обставини та норми чинного законодавства України погоджується з висновком судді суду першої інстанції та вказує на правомірність повернення вказаної позовної заяви та вказує, що оскаржувана ухвала судді Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 грудня 2020 року є законною та обґрунтованою, а тому скасуванню не підлягає.
Доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують висновків судді суду першої інстанції.
Зі змісту       ст. 242 КАС України       рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.                              
Розглянувши доводи ОСОБА_1 , викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування суддею суду першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що ухвала судді суду першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для її скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу судді суду першої інстанції першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст.   241,   242,   243,   308,   310,   312,   315,   316,   321, 322,   325,   328,   329,   331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу судді Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 грудня 2020 року -   без змін. 

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий-суддя:                                                                     В.П. Мельничук

                     Судді:                                                                      І.О. Лічевецький 

                                                                                                      О.М. Оксененко