Номер провадження: 22-ц/813/5391/21 
Номер справи місцевого суду: 495/7118/15-ц
Головуючий у першій інстанції Прийомова О. Ю.
Доповідач Гірняк Л. А.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.03.2021 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Одеського апеляційного суду в складі:
Головуючого - Гірняк Л.А.
Суддів - Сегеди С.М., Цюри Т.В.,
розглянула в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 жовтня 2020 року за позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, –
ВСТАНОВИЛА:
       ПРОЦЕДУРА:
Позивачка, ОСОБА_2 , звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області із позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів. Уточнивши свої позовні вимоги 17.10.2018 року, позивачка просила суд стягнути з відповідача на її користь на утримання неповнолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, з дня набрання рішенням законної сили та до досягнення дитиною повноліття.
Вимоги обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у неї народилася спільна з відповідачем дитина – ОСОБА_3 , яка проживає разом з позивачкою та знаходиться на утримані останньої.
Позивачка зазначила, що відповідач не надає регулярної матеріальної допомоги на утримання дитини.
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09.10.2020 року позовні вимоги ОСОБА_2  до ОСОБА_1  про стягнення аліментів задоволені частково. Стягнено з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання неповнолітньої дитини,  ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , на рівні розміру мінімально гарантованого, а саме 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви, тобто з 30.09.2015 року і до повноліття дитини, тобто до  ІНФОРМАЦІЯ_3 . В решті позовних вимог — відмовлено.Стягнуто з ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 840,80 грн. на користь держави.
.03.2021 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить суд заочне рішення Білгород-Дністровського районного суду Одеської області від 09.10.2020 року скасувати з ухваленням нового, яким стягнути аліменти на дитину ОСОБА_4 у розмірі 1/6 частини заробітку.
Справу розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.
Згідно частини тринадцятої ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене  24.03.2021 року.

АРГУМЕНТИ (ДОВОДИ)СТОРІН
Скаржник в апеляційній скарзі зазначає, що з рішенням суду не погоджується, оскільки при його постанові були порушені норми матеріального та процесуального права, а саме: ст. 182 Сімейного кодексу України (надалі – СК України), ст.ст. 129, 130 ЦПК України. 
Зокрема, ОСОБА_1 заперечує проти стягнення коштів у твердій сумі. Зазначає, що у нього народилася друга дитина, та посилається на ч. 5 ст. 183 СК України, згідно якої аліменти на двох дітей отримується у розмірі 1/3 частини від сумі заробітку, тобто по 1/6 частини на кожного.
Скаржник просить прийняті до уваги, що на цей час не визнає батьківства по відношенню до дитини ОСОБА_4 (посилається на справу № 495/2600/18, яка розглядалася на час подання апеляційної скарги в Одеському апеляційному суді).
19.03.2021 року до апеляційного судвід ОСОБА_2 надійшов відзив в якому вона просить рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09.10.2020 року залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ
Матеріалами справи встановлено, що 31 грудня 2013 року ОСОБА_2 уклала шлюб з ОСОБА_1 .
17 грудня 2014 року рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області шлюб розірвано.
Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 04.02.2015 року, ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Згідно довідки про склад сім`ї № 771 від 17.10.2019 року, виданої КП «ЖЕО №1», ОСОБА_5 проживає за адресою: АДРЕСА_1 . До складу її сім`ї/зареєстрованих осіб входять: син – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Заочним рішенням Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області від 03.11.2015 року, яким вирішено стягувати щомісячно з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку/доходу, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позову до повноліття дитини. 
Відповідач надав до суду заяву про перегляд заочного рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 03.11.2015 року. 
Ухвалою від 18.09.2018 року заяву ОСОБА_1 задоволено. Заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03.11.2015 року скасовано і призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.
13.11.2018 року ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду провадження по справі зупинено. 
20.01.2020 року Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду провадження по справі поновлено та призначено до судового розгляду справи по сутті.
Сторони в судове засідання в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи належним чином. Від представника позивачки надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності.
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09.10.2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів задоволені частково. Стягнено з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання неповнолітньої дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на рівні розміру мінімально гарантованого, а саме 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви, тобто з 30.09.2015 року і до повноліття дитини, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 . В решті позовних вимог — відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 840,80 грн. на користь держави.

ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Колегія суддів, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшла до наступного.
Визначаючи розмір аліментів на утримання неповнолітнього сина на рівні мінімально гарантованого, а саме 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 30.09.2015 року і до повноліття дитини, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 включно, суд першої інстанції виходив з вимог абз. 2 ч. 2 ст. 182 СК України, який зазначає, що мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Задовольняючи частково позовні вимоги суд виходив з майнового стану відповідача. 
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному ЦПК України.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.
У відповідності до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Ст. 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Ч.ч. 1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
За змістом ст.ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
У ст. 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. 
Ст.ст. 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
За умовами ч.ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.
Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі (ч. 2 чт. 181 СК України).
Згідно із ст.ст. 180, 191 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.
Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України.
Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.
За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їхній розмір. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.
Заперечення ОСОБА_1 проти стягнення коштів у твердої сумі не є підставою для скасування рішення суду, оскільки згідно ч. 1 ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.
Прохання скаржника стягнути аліменти на дитину ОСОБА_4 у розмірі 1/6 частини заробітку обґрунтовується твердженням ОСОБА_1 про наявність у нього другої дитини. Судова колегія не приймає до уваги зазначене твердження, адже наявність у відповідача другої дитини само по собі не є підставою для скасування судового рішення та стягнення аліментів у частці від його доходу, оскільки таких вимог позивачка не заявляла, а суд, відповідно до ст. 13 ЦПК України, розглядає справи не інакше як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог.
Суд не приймає до уваги невизнання скаржником батьківства по відношенню до ОСОБА_3 , оскільки Постановою Одеського апеляційного суду від 15.02.2021 року залишено без змін рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10 грудня 2019 року, яким було відмовлено у виключенні з актового запису про народження дитини відомостей про батька дитини на підставі Висновку судово-медичної експертизи, проведеного молекулярно-генетичним аналізом ДНК, згідно якого батьківство ОСОБА_1 по відношенню до малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , підтверджено на 99,999999%.
За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції у суду апеляційної інстанції відсутні, так як судом враховано положення ст. 182 СК України.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, судова колегія, –

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу   ОСОБА_1 – залишити без задоволення, а рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 жовтня 2020 року – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуючий                                                        Л.А. Гірняк

Судді:                                                          С.М. Сегеда

О.С.Комлева