ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/4557/20                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Щавінський В.Р.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
  04 березня 2021 року                                                                                           м. Київ
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: 
головуючого судді                                        Кучми А.Ю., 
суддів                                                            Аліменка В.О., Безименної Н.В.
за участю секретаря                                        Островської О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Головного управління Національної гвардії України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2020 року (м. Київ, дата складання повного тексту не зазначається) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної гвардії України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-
В С Т А Н О В И Л А :
ОСОБА_1 звернулася з позовом до суду, в якому просить: 
-          визнати дії суб`єкта владних повноважень - Головного управління Національної гвардії України щодо відмови виплати одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби, передбачену ст. 15 Закону № 2011-XII, в розмірі 50% грошового забезпечення із розрахунку за 15 повних календарних років служби позивачу протиправними;
-          зобов`язати Головне управління Національної гвардії України виплати позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби, передбачену ст. 15 Закону № 2011-XII, в розмірі 50% грошового забезпечення за 15 повних календарних років службу з урахуванням вже виплаченої суми.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що після звільнення з військової служби позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби (15 років). Однак, їй виплачено грошову допомогу при звільненні у розмірі 50% грошового забезпечення за період 5-ти календарних років без врахування періоду попередньої служби. 
Відповідач у відзиві на позовну заяви заперечував проти задоволення позову, зазначив, що позивач набувала право на отримання одноразової грошової допомоги при попередньому звільненні зі служби в органах внутрішніх справ України.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2020 року адміністративний позов задоволено. 
Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з`ясування усіх фактичних обставин у справі. Апелянт вказує, що позивач при попередньому звільненні зі служби в органах внутрішніх справ (12.04.2011) набула право на отримання одноразової грошової допомоги, тому підстав для врахування минулого періоду не було.
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено про безпідставність доводів апеляційної скарги, відсутність підстав для її задоволення та відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню.
Згідно з ст. 317 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує його та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач проходила службу у Попаснянському РВ ГУ МВС України у Луганській області з 17.04.2001 по 12.04.2011.
Наказом Управління МВС України в Луганській області №111/о/с від 12.04.2011 майора міліції ОСОБА_1 звільнено з органів МВС у запас Збройних Сил за п.64 «ж» (за власним бажанням) згідно з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України.
З 22.04.2014 по 27.01.2020 позивач проходила службу в Головному управлінні Національної гвардії.
Відповідно до витягу із Наказу командувача Національної гвардії України від 27.07.2020 №19, позивача звільнено у відставку за станом здоров`я та направлено для взяття на військовий облік до Солом`янського РВК міста Києва.
У лютому 2020 року позивач звернулася до командувача Національної гвардії України із заявою про виплату одноразової грошової допомоги за період служби 15 років.
Однак, відповідач листом від 12.03.2020 №27/32/4-Т-242 повідомив позивачу про відмову у виплаті одноразової грошової допомоги із розрахунку за 15 років служби.
Не погоджуючись з діями відповідача, позивач звернулася з даним адміністративним позовом до суду.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходи з того, що позивач, при повторному звільнені зі служби за станом здоров`я мала право, як виняток, на отримання одноразової грошової допомоги з урахуванням вислуги років при попередньому звільненні
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон №2232-ХІІ).
Відповідно до ч. 4 ст. 2 Закону № 2232-XII порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно зі ст. 40 Закону № 2232-XII гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України «Про Збройні Сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон №2011-ХІІ) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Так, ч 2 ст. 9 Закону №2011-XII встановлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Право на одноразову допомогу при звільненні позивач набула у відповідності до ст.15 Закону України № 2011-ХІІ, що не заперечується відповідачем.
Частиною 2 ст. 15 Закону №2011-XII передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Відповідно до абз. 6 п. 2 ст. 15 Закону №2011-ХІІ у разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога, передбачена цим пунктом, виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги.
При цьому, в листі ГУ Національної гвардії України від 12.03.2020 №27/32/4-Т-242 зазначено, що позивач при попередньому звільненні зі служби в органах внутрішніх справ України набула право на отримання одноразової грошової допомоги, отже їй проведено виплату грошової допомоги з дня останнього зарахування на службу без врахування періоду попередньої служби.
Разом із тим, довідкою Попаснянського РВ ГУ МВС України у Луганській області від 13.12.2019 №49/123 підтверджено, що за період проходження служби у Попаснянському  РВ ГУ МВС України у Луганській області з 17.04.2001 по 12.04.2011 одноразова грошова допомога при звільненні не нараховувалась, не виплачувалася, так як згідно п. 10 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 №393 на момент звільнення вона не набула права на її отримання.
Позивача звільнено відповідно до пп. «б» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з військової служби наказом командувача Національної гвардії України по особовому складу від 20.01.2020 №9 о/с у відставку за станом здоров`я.
За змістом п. 10 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 №393 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби, які звільняються із служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Зазначеним в абзаці першому цього пункту військовослужбовцям, поліцейським і особам рядового і начальницького складу: які звільняються із служби за службовою невідповідністю, у зв`язку із систематичним невиконанням ними умов контракту, у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, одноразова грошова допомога не виплачується; які звільняються із служби повторно, одноразова грошова допомога виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, що при попередньому звільненні не набули право на отримання такої допомоги.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що з аналізу ст. 15 Закону №2011-ХІІ та п.10 Постанови №393 слідує, що у разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, однак встановлено виняток, за умови якого, повторно звільненій з військової служби особі, виплачується одноразова грошова допомога з урахуванням періоду попередньої служби, як то ненабуття права на отримання такої грошової допомоги при попередньому звільненні зі служби.
Суд виходив з того, що позивача звільнено з військової служби наказом командувача Національної гвардії України по особовому складу від 20.01.2020 №9 о/с у відставку за станом здоров`я. Згідно якого вказано, що вислуга років позивача на військовій службі станом на 27.07.2020 становить у календарному 15 років 03 місяці 00 днів.
При цьому, вислуга років на момент звільнення позивача у 2011 році склала у календарному обчисленні 09 років 11 місяців 24 дні.
Тобто на переконання суду першої інстанції факт ненабуття позивачем права на отримання грошової допомоги при попередньому звільненні підтверджується довідкою Попаснянського РВ ГУ МВС України у Луганській області №49/1239 від 13.12.2018, в якій зазначено, що згідно п.10 Постанови №393 на момент звільнення позивача у 2011 році вона не набула права на її отримання.
Верховним Судом у постанові від 12 листопада 2020 року у справі № 640/3835/19 зазначено, що факт набуття чи ненабуття позивачем права на виплату одноразової грошової допомоги при попередньому звільненні, відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» є ключовим при вирішенні питання зарахування періоду попередньої служби для розрахунку одноразової грошової допомоги у разі повторного звільнення військовослужбовця з військової служби.
Зазначено, що судами не було встановлено чи мав позивач на момент звільнення зі служби з поліції право на пенсію за Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», оскільки вказана обставина відповідно до статті 9 вказаного Закону також є необхідною умовою для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні.
Наголосив, що наведене дає підстави стверджувати про невжиття належних заходів щодо офіційного з`ясування обставин справи.
Колегія суддів зазначає, що відповідно до змісту п.10 постанови №393 (в редакції чинній на момент звільнення позивача у 2011 році) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, державної пожежної охорони,  органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби: які звільняються із служби за власним бажанням, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового  забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Даний пункт було доповнено словами «та мають вислугу 10 років і більше» постановою Кабінету Міністрів України від 21.12.2011 №1322 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 17. Липня 1992 року №393 і від 13 лютого 2008 року №45», яка набрала чинності лише 29.12.2011, тобто через 8 місяців після звільнення позивача (12.04.2011).
Тобто, позивачу в розумінні п.10 постанови №393 (в редакції чинній на момент звільнення позивача у 2011 році), як особі рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, яка звільнялася зі служби за власним бажанням, повинні були здійснити виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 25 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби саме органи внутрішніх справ України в особі Попаснянського районного відділу ГУ МВС України у Луганській області, оскільки обмеження «вислуги 10 років і більше» були внесені вже після звільнення позивача.
Аналогічні обставини стосуються змісту ст.9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».
За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку, що твердження, що позивач не набула права на одноразову грошову допомогу при звільненні є безпідставним.
Разом із тим, колегія суддів вказує, що позивач відповідно до положень Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» мала вислугу років станом на 27.01.2020 у календарному обчисленні 15 років 3 місяці, однак вислуга років військової служби становила повних 5 років, враховуючи, що вперше саме на військову службу позивачку прийнято 16.10.2014.
Таким чином є необгрунтованою позиція позивача щодо прирівняння загального строку служби необхідного для призначення пенсії до строку військової служби, за який відповідач зобов`язаний виплатити  одноразову грошову допомогу
Також колегія суддів вказує на неправомірність посилання відповідача на приписи абз.6 ч.2 ст.15 Закону №2011-ХІ, оскільки даною нормою врегульовано питання виплати одноразової грошової допомоги у разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби, натомість саме з військової служби позивачка була звільнена вперше 27.01.2020.
Однак, зазначена обставина не покладає обов`язку на відповідача щодо виплати одноразової грошової допомоги поза межами строку військової служби, який в даному випадку становить повних 5 років, а відповідна допомога відповідачем виплачена у встановленому законом розмірі за визначений період.
За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку, що відповідач жодним чином не порушив права позивача, а діяв виключно в межах своїх повноважень, керуючись чинним законодавством, та правомірно здійснив виплату одноразової грошової допомоги за період військової служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу Головного управління Національної гвардії України - задовольнити.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2020 року - скасувати та прийняти постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328, 329 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 09.03.2021.

Головуючий суддя:                                                                                        А.Ю. Кучма 
                                                                                                                          В.О. Аліменко
                                                                                                              Н.В. Безименна