КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

___________________________________
Справа  №761/12789/15-ц
Апеляційне провадження
 № 22-ц/824/3858/2021                                                                                                                                                                
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
23 лютого 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:                         
                                                           судді-доповідача                Рейнарт І.М. 
                                               суддів                                  Немировської О.В., Семенюк Т.А.
                                               при секретарі                      Коліснику В.С.
                                                                       
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 8 грудня 2020 року (суддя Волошин В.О.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про припинення частки у праві власності на квартиру, визнання права власності на частку квартири за набувальною давністю,
встановив:
 
у квітні 2015р. позивач звернулася до суду та, з урахуванням уточненої позовної заяви, просила припинити право власності ОСОБА_2 на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 , яка належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Київською державною нотаріальною конторою № 1, та право власності на іншу 1/3 частину цієї квартири, яка належала ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Київською державною нотаріальною конторою № 1, правонаступником якої є територіальна громада в особі Київської міської ради; визнати за нею право власності за набувальною давністю на 2/3 частини спірної квартири.
Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що спірна квартира належала на праві спільної часткової власності ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та ОСОБА_7 по 1/3 частини кожному. Після смерті ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 вона разом із сестрою ОСОБА_3 прийняли його спадщину і на підставі рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 квітня 2014 року за кожною із них було визнано право власності на 1/6 частину квартири. 
Позивач стверджувала, що ні ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , ні ОСОБА_5 , яка померла у 2008 році, у квартирі ніколи не проживали, з 20 квітня 1995р. по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 в ній постійно проживав її батько ОСОБА_7 , а після його смерті у квартирі постійно проживає вона зі своєю сім`єю, відкрито і безперервно володіє та користується цією квартирою, утримує квартиру та сплачує комунальні послуги, тому на підставі ст. 344 ЦК України просила суд визнати за нею право власності 2/3 частини спірної квартири.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 8 грудня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду в частині відмови у визнанні за нею права власності за набувальною давністю на 2/3 частини спірної квартири 

скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення даних позовних вимог.
Позивач посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та не врахування наданих нею доказів у підтвердження постійного та безперервного користування спірною квартирою, таких як: договір з ПАТ «Київенерго» «Про встановлення середньомісячного урахування», технічний паспорт на квартиру, виготовлений 21 липня 2014 року КМБТІ за заявою ОСОБА_3 , акт про прийняття на комерційний облік лічильника холодної води у квартирі; квитанції про сплату нею будівельних матеріалів на ремонт квартири; квитанції про сплату нею комунікаційних послуг «Укртелекому»; квитанції про сплату нею у 2015 році послуг за користування домофоном під`їзду, де розташована спірна квартира.
Також позивач зазначає, що суд прийшов до помилкового висновку, що квартира перебувала в оренді і її співвласники в ній не проживали, оскільки ОСОБА_2 не надано будь-яких доказів на підтвердження даних обставин.
Позивач також посилається на безпідставне неврахування судом показів свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які є сусідами та підтвердили проживання її батька у спірній квартирі з 1995 року.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Гордієнко Т.В. просить залишити рішення суду без змін, вважаючи доводи позивача необґрунтованими та безпідставними, та зазначає, що фактично після смерті батька позивача ОСОБА_7 стало відомо, що спірна квартира в рівних частинах зареєстрована за ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 по 1/3 частини за кожним. Частка ОСОБА_6 була успадкована ОСОБА_2 та належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 17 листопада 2016 року, про частку ОСОБА_5 її онук ОСОБА_4 дізнався під час розгляду даної справи. Також представник відповідача зазначає, що позивач проживає в спірній квартирі з 6 квітня 2016 року після прийняття рішення Шевченківського районного суду від 15 квітня 2014 року про визнання за нею права власності на 1/6 частину квартири в порядку спадкування за законом. Крім того, вона була обізнана про наявність у інших осіб правових підстав на володіння спірною квартирою.
Київська міська рада, будучи належним чином повідомленою про день та час розгляду апеляційної скарги на офіційну електронну адресу (с.с.204-205 т.4), свого представника у судове засідання не направила, клопотання про його перенесення не подала.
Третя особа ОСОБА_4 про день та час розгляду апеляційної скарги був повідомлений належним чином за адресою, зазначеною ним у заявах, які містяться у матеріалах справи, судове повідомлення повернулося без вручення з відміткою листоноші про відсутність адресата за вказаною адресою, що відповідно до положень ст. 131 ЦПК України визнається належним врученням судового повідомлення, так як ОСОБА_4 копії апеляційної скарги та ухвали про відкриття апеляційного провадження за вказаної адресою отримав (с.с.196 т.4), про зміну місця проживання суд не повідомив, однак у судове засідання не з`явився, клопотання про його перенесення не подав.
Враховуючи викладене та відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у відсутність вказаних осіб.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 , її представника - адвоката Матяшевича М.М. та третьої особи ОСОБА_3 , які підтримали апеляційну скаргу, пояснення відповідача ОСОБА_2 та її представника - адвоката Гордієнко Т.В., які просили залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 кожному по 1/3 частині на підставі свідоцтв про право на спадщину, які видані 1 березня 1996 року Київською державною нотаріальною конторою № 1 та зареєстровані Київським 

міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна (с.с.7 т.1).
ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_5 (с.с.208 т.1), її спадкоємцем за заповітом є ОСОБА_4 . Інших спадкоємців ОСОБА_5 судом не встановлено.
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_6 (с.с.106 т.1), його спадкоємцем є його дружина ОСОБА_2 , яка 17 листопада 2016 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частину квартиру АДРЕСА_1 (с.с.220 т.1).
ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_7 (с.с.15 т.1), його спадкоємцями за законом є ОСОБА_1 та ОСОБА_11 у рівних частинах, за якими рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 15 квітня 2014 року визнано право власності по 1/6 частині за кожною на спірну квартиру.
Згідно відмітки у паспорті ОСОБА_7 він був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 з 20 квітня 1995 року. 
Довідкою ТОВ «Кийградсервіс» від 27 травня 2013 року підтверджено, що ОСОБА_7 був зареєстрований у спірній квартирі з 20 квітня 1995 року по дату видачі довідки.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та безпідставності.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, так як він відповідає обставинам справи, наданим доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Умови набуття права власності за набувальною давністю передбачені у статті 344 ЦК України.
Згідно з вимогами частини першої та другої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом.
Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.
Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.
Отже, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна; відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 наведено такі висновки щодо застосування норм права.
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, 

здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).  
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. 
Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. 
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. 
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. 
Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження 

майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. 
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.
Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України. 
Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном. 
Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для набуття права власності на нього. 
Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.
Отже, за набувальною давністю може набуватися право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Схожі висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 березня 2019 року у справі № 215/5451/16-ц (провадження № 61-8009св18), від 03 квітня 2019 року в справі № 206/1441/17 (провадження 61-16648св18), від 13 грудня 2019 року (провадження № 61-19690св19).
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частин першої, третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Встановивши, що спірна квартира належала її співвласникам на підставі свідоцтв про право на спадщину, які були зареєстровані у встановленому законом порядку, тобто співвласники зареєстрували своє право власності кожний на свою частку, не відмовились від права власності на відповідне нерухоме майно, а відтак ОСОБА_7 достовірно знав, що на іншу частину квартири претендують ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність обов`язкової умови для набуття права власності за набувальною давністю - добросовісність ОСОБА_7 під час заволодіння ним спірною часткою у вказаному майні. 
Факт тривалого проживання у квартирі ОСОБА_7 , а після його смерті позивача, як його спадкоємця, догляд та утримання квартири, сплата комунальних послуг не дає підстави для задоволення позовних вимог про набуття права власності на нього на підставі ст. 344 ЦК України.
Твердження позивача про те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у квартирі ніколи не 

проживали та нею цікавилися, не є підставою для позбавлення їх та їх спадкоємців права власності, так як це не передбачено діючими нормами матеріального права.
Доводи апеляційної скарги про неправильну оцінку судом пояснень свідків та доказів, наданих у підтвердження постійного проживання у спірній квартирі ОСОБА_7 з 1995 року по день смерті, правового значення для вирішення даного спору не має, так як під час розгляду справи судом встановлено, що спірні частки у квартирі мають власників, після смерті власників їх спадщину прийняли спадкоємці, а відтак відсутні правові підстави для застосування ст. 344 ЦК України.
Посилання позивача на те, що ОСОБА_4 не оформив своє право на спадщину у спірній квартирі після смерті ОСОБА_5 , не може бути підставою для задоволення позовних вимог, так як відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, а діючими нормами матеріального права не визначений строк для отримання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину.
Також суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність правових підстав для позбавлення ОСОБА_2 права власності на 1/3 частину спірної квартири, так як вона набула її відповідно до норм матеріального права, як спадкоємець ОСОБА_6 , який не відмовився від своєї власності і не був позбавлений права на неї.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції повно з`ясовані обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушення норм процесуального права, які б привезли до неправильного вирішення спору, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд 
 
постановив:
 
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 8 грудня 2020 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 5 березня 2021 року.

Суддя-доповідач                                                      І.М. Рейнарт  

Судді                                                                         О.В. Немировська

Т.А. Семенюк