Головуючий І інстанції: Сагайдак В.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2021 р. 	Справа № 520/9821/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді Катунова В.В.,
Суддів: Чалого І.С. ,  Бершова Г.Є. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.11.2020, майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 20.11.20 по справі № 520/9821/2020
за позовом            ОСОБА_1  
до           Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил                  
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення грошової допомоги,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просить суд:
-  визнати бездіяльність військової прокуратури об`єднаних сил щодо виплати грошової допомоги при звільненні не в повному обсязі та затримку в проведенні розрахунку протиправною;
- стягнути з військової прокуратури об`єднаних сил (код ЄДРПОУ 39969443) на користь ОСОБА_1 суму в розмірі 56 529,27 грн. в якості одноразової грошової допомоги при звільненні та суму в розмірі 36 912,32 грн. в якості середнього заробітку за час затримки в розрахунку (Банк отримувача - АТ “Райффайзен Банк Аваль”, картковий рахунок НОМЕР_1 , номер рахунку ІВАN НОМЕР_2 , код банку 300335, код ЄДРПОУ банку 14305909, отримуваx ОСОБА_1 , РНОКПГІ отримувача НОМЕР_3 );
- зобов`язати військову прокуратуру об`єднаних сил (код ЄДРПОУ 39969443) нарахувати середній заробіток за час затримки в розрахунку за період з 29.02.2020 року по день фактичного розрахунку та стягнути зазначену суму на користь ОСОБА_1 (Банк отримувача - АТ “Райффайзен Банк Аваль”, картковий рахунок НОМЕР_1 , номер рахунку ІВАN НОМЕР_2 , код банку 300335, код ЄДРПОУ банку 14305909, отримувач ОСОБА_1 , РНОКПП отримувача НОМЕР_3 );
- відповідно до ст. 382 КАС України встановити контроль за виконанням судового рішення та зобов`язати Відповідача надати до суду звіт про виконання рішення суду.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.11.2020 в задоволенні адміністративного позову відмовлено. 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, згідно з якою апелянт просить суд скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи,  недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
В апеляційній скарзі позивач зазначає, що винагорода за безпосередню участь в антитерористичній операції, є видом грошового забезпечення військовослужбовця та входить в його склад. Така винагорода виплачується на постійній основі та не залежить від будь-яких додаткових критеріїв чи обставин, а тому вона є складовою місячного грошового забезпечення військовослужбовця і повинна включатися до розрахунку грошової допомоги при звільненні.  
Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 
На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративно судочинства України справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 , проходив службу в органах прокуратури України з липня 2009 року по січень 2020 року, за останнім місцем служби з 22.10.2018 року по 28.01.2020 року на посаді прокурора військової прокуратури Луганського гарнізону (м. Рубіжне Луганської обл.).
Наказом Міністра оборони України № 4 від 04.01.2020 року позивача звільнено з військової служби в запас на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів).
Наказом виконувача обов`язки військового прокурора об`єднаних сил №67 к від 22.01.2020 року ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу, звільнено з військової служби та з посади з 28.01.2020 року.
Як зазначив позивач у позові, йому не проведено в повному обсязі розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні, як наслідок, не виплачено даної допомоги в повному обсязі, а кінцевий розрахунок затримано.
Вважаючи дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості.
Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги скарги, виходячи з меж апеляційного перегляду, визначених статтею 308 КАС України, а також надаючи оцінку правильності висновків суду першої інстанції щодо встановлення обставин справи, застосування  норм матеріального та процесуального права, виходить з наступного.
Положеннями частини другої статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня  1992 року №2232-XII.
Відповідно ст. 1 Закону України «Про прокуратуру», прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.
Згідно ст. 7 Закону України «Про прокуратуру» в редакції від 01.01.2019 року систему прокуратури України становили зокрема військові прокуратури. До військових прокуратур належали Головна військова прокуратура (на правах структурного підрозділу Генеральної прокуратури України), військові прокуратури регіонів (на правах регіональних), військові прокуратури гарнізонів та інші військові прокуратури (на правах місцевих), перелік яких визначається в Додатку до цього Закону.
Відповідно до ст. 27 Закону України «Про прокуратуру» в редакції від 01.01.2019 року, військовослужбовці військової прокуратури у своїй діяльності керувались Законом України «Про прокуратуру» і проходили військову службу відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та інших законодавчих актів України, якими встановлено правові та соціальні гарантії, пенсійне, медичне та інші види забезпечення, передбачені  законодавством для осіб офіцерського складу Збройних Сил України. Тобто, останні мали статус військовослужбовців.
Відповідно до ст. 83 Закону України «Про прокуратуру» в редакції від 01.01.2019 року, на військовослужбовців військової прокуратури поширювались усі передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі також - Закон № 2011-XII) та іншими законодавчими актами про військову службу соціальні і правові гарантії.
Частиною першою статті 9 Закону №2011-XII обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Частинами другою, третьою статті 9 Закону №2011-XII встановлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Частиною четвертою цієї ж статті обумовлено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок надання військовослужбовцям одноразової грошової допомоги при звільненні та її розмір передбачені ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі -  Закон 2011-XII).
Так, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.
Крім того, відповідно до пункту 1 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за № 745/32197 (далі - Наказ № 260) грошове забезпечення у разі звільнення з військової служби виплачується військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) - у розмірі грошового забезпечення, передбаченого для займаної посади з дня одержання військовою частиною наказу чи письмового повідомлення про звільнення до дня виключення наказом зі списків особового складу включно, але не більше ніж до дня здавання справ та посади (в межах установлених Міністром оборони України строків) або до дня закінчення щорічної відпустки, яка надається після здавання справ та посади
Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з вислугою понад 10 років з військової служби їм виплачується грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Право на одноразову допомогу при звільненні позивач набув у відповідності до статті 15 Закону № 2011-ХІІ, що не заперечується відповідачем.
Спірним питанням є склад грошового забезпечення військовослужбовців, яке повинно включатися при обрахунку розміру цієї допомоги.
Відповідно до положень вищевказаного законодавства військовою прокуратурою об`єднаних сил у зв`язку зі звільненням з військової служби ОСОБА_1 виплачені такі виплати:
винагорода за безпосередню участь у заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях за грудень 2019 у розмірі 3460,75 грн.;
грошове забезпечення за період з 01 по 28 січня 2020 року у розмірі 25120,56 грн.;
матеріальна допомога на оздоровлення та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік у розмірі 33637,54 грн. кожна, на загальну суму 67275,08 грн.;
одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 13 повних календарних років служби, згідно ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у розмірі 178360,00 грн.;
грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки (всього 123 днів), відповідно до довідки відділу роботи з кадрами від 21 січня 2020 № 15-354 вих-20 у розмірі 108874,68 грн.
Загальна сума виплачена ОСОБА_1 в січні 2020 року при звільненні склала 383091,07 гривень.
Розрахунок одноразової грошової допомоги здійснений виходячи з наступних видів грошового забезпечення за січень 2020 року: посадовий оклад у розмірі 5660,00 грн., оклад за військове звання у розмірі 1340,00 грн., вислуга років 40% у розмірі 2800,00 грн., ОВЗ 100% у розмірі 9800,00 грн., премія за січень 2020 р. - 40% у розмірі 7840,00грн., надбавка за доступ до державної таємниці за січень 2020 р у розмірі 0,00грн., всього одноразова грошова допомога нарахована у розмірі 27440,00 грн..
Як вбачається з матеріалів справи, позивач в позовній заяві зазначив, що вираховуючи розмір одноразової грошової допомоги при звільненні відповідачем не враховано додаткові види грошового забезпечення, а саме надбавки за участь в операції об`єднаних сил («винагорода АТО») та за доступ до державної таємниці.
Постановою Кабінету Міністрів України від 20.01.2016 № 18 «Про особливості виплати винагород військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу в особливий період          та під час проведення антитерористичних операцій» передбачено військовим прокурорам Генеральної прокуратури України за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду виплачувати винагороду у розмірах, визначених керівниками відповідних державних органів за погодженням з Міністерством фінансів та Міністерством соціальної політики, у межах бюджетних призначень та пропорційно часу участі у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду.
З метою визначення порядку виплати військовослужбовцям військових прокуратур винагороди за безпосередню участь у заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду наказом Генеральної прокуратури України від 26.07.2018 № 152 (зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 07.08.2018 за № 912/33642) затверджено Порядок виплати військовослужбовцям військових прокуратур винагороди за безпосередню участь у заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду (далі - Порядок № 152).
Так, пунктом 1 розділу II цього Порядку № 152 військовослужбовцям за безпосередню участь у заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду виплачується винагорода в розмірі до 100 відсотків місячного грошового забезпечення у межах бюджетних призначень.
Пунктом 3 та 5 розділу II Порядку № 152 визначено, що винагорода виплачується пропорційно часу участі у заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду, який обраховується з дня фактичного початку участі у цих заходах до дня завершення такої участі, на підставі відповідних наказів керівництва штабу антитерористичної операції, Об`єднаного оперативного штабу Збройних Сил України та інших оперативних штабів про включення (виключення) військовослужбовців до складу сил та засобів, які залучаються та беруть безпосередню участь у заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду, з метою виконання службових завдань.
За час звільнення від виконання службових обов`язків, перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (крім випадків безперервного стаціонарного лікування після отриманих поранень (контузії, травми, каліцтва), у щорічній основній, щорічній додатковій відпустках, відпустці за сімейними обставинами, відрядження за межі районів здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях чи проведення антитерористичній операції, інших заходів в умовах особливого періоду виплата винагороди не здійснюється.
Згідно із пунктом 1 розділу III Порядку № 152 винагорода виплачується військовослужбовцям за минулий місяць одночасно з виплатою грошового забезпечення за поточний місяць на підставі наказу керівника прокуратури.
З огляду на викладене зазначена винагорода виплачується тільки тим військовослужбовцям, у разі одночасного дотримання таких умов: залучені до проведення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях чи проведення антитерористичній операції, інших заходів в умовах особливого періоду в порядку, встановленому законодавством та перебувають у районі проведення таких заходів (пункт 2 розділу І Порядку № 152) і тоді, коли наявні кошти для її виплати.
Крім того, зазначена винагорода виплачується за минулий місяць пропорційно часу перебування у районі проведення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях чи проведення антитерористичній операції, інших заходів в умовах особливого періоду (не обов`язково це має бути повний місяць) на підставі наказів керівника органу прокуратури, тобто не встановлюються на постійній основі, її розмір не є фіксованим.
Таким чином, винагорода виплачується за минулий місяць, у зв`язку з чим, врахувати її в поточному місяці, для здійснення розрахунку, неможливо.
Крім того, згідно пункту 5 розділу XXXII Наказу № 260, одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби обчислюється з розміру місячного грошового забезпечення, до якого включаються: звільненим із займаних посад - щомісячні основні та додаткові види грошового забезпечення за останньою займаною посадою. Згідно пункту 2 розділу І Наказу № 260, до щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років, а до щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; премія.
Водночас, відповідно до наказу виконувача обов`язків військового прокурора об`єднаних сил від 22.01.2020 № 71к «Про виплату надбавки до посадових окладів у зв`язку з роботою, що передбачає доступ до державної таємниці», керуючись Постановою Кабінету Міністрів України від 15.05.1994 № 414 «Про види, розмір і порядок надання компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці» та п. 3 Наказу Генерального прокурора України від 01.09.2016 № 313 «Про порядок виплати працівникам органів прокуратури України надбавки до посадових окладів у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці» ОСОБА_1 не виплачувалась надбавка до посадового окладу за січень 2020 року.
На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що «винагорода АТО» та надбавка до посадового окладу у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці, не можуть бути враховані для обчислення одноразової грошової допомоги при звільненні.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання бездіяльність спеціалізованої прокуратури у воєнній та оборонній сфері об`єднаних сил щодо виплати грошової допомоги при звільненні не в повному обсязі та затримку в проведенні розрахунку протиправною та стягнення з спеціалізованої прокуратури у воєнній та оборонній сфері об`єднаних сил  на користь ОСОБА_1 суму в розмірі 56 529,27 грн. в якості одноразової грошової допомоги при звільненні, а також про зобов`язання спеціалізованої прокуратуру у воєнній та оборонній сфері об`єднаних сил нарахувати середній заробіток за час затримки в розрахунку за період з 29.02.2020 року по день фактичного розрахунку та стягнути зазначену суму на користь ОСОБА_1 .
Щодо вимоги позивача стягнути з спеціалізованої прокуратури у воєнній та оборонній сфері об`єднаних сил на користь ОСОБА_1 суму в розмірі 36 912,32 грн. в якості середнього заробітку за час затримки в розрахунку, колегія суддів зазначає насупне.
Статтею 43 Конституції України проголошено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, на день звільнення.
Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина 1 статті 117 КЗпП України).
Так, порядок проходження служби позивача та звільнення регулюється спеціальним законодавством.
Разом з тим, відповідними спеціальними нормативно-правовими актами не встановлено порядку здійснення розрахунку зі звільненою особою, зокрема, не встановлено дати проведення остаточного розрахунку при звільненні і відповідальності роботодавців за несвоєчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті, що ставить таких осіб у вкрай невигідне становище, оскільки фактично позбавляє їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків.
Вказані закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, яка неодноразово підтримана Верховним Судом (постанова від 04.12.2019 справа №825/66/16, постанова від 02.10.19 справа №817/1227/18, постанова від 10.09.2019 справа №814/2791/16, постанова від 19.06.2019 справа № 820/3312/17) за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює спірні відносини, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум при звільненні, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд дійшов висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення зі служби військової служби.
Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 “Про практику застосування судами законодавства про оплату праці” установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.
Не можна вважати спором про розмір сум, належних до виплати при звільненні, спір про відрахування із заробітної плати (на відшкодування матеріальної шкоди, на повернення авансу тощо), оскільки він вирішується в іншому встановленому для нього порядку.
Аналіз наведених положень свідчить про те, що підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 1 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; відсутність спору щодо їх розміру; невиплата нарахованих сум в день звільнення.
Отже, підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 2 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; незгода працівника з нарахованими/ненарахованими сумами, що стало підставою для виникнення трудового спору, який вирішився на користь працівника.
Незгода працівника з розміром належних до виплати при звільненні сум повинна мати активні прояви шляхом звернення до роботодавця або безпосередньо до суду.
Це звернення повинно бути здійснене відразу після виплати цих сум чи ознайомленні з їхнім розміром або принаймні у достатньо стислі строки.
Такі дії будуть свідчити про наявність спору щодо розміру належних йому сум при звільненні.
Як свідчать матеріали справи здійснений відповідачем розрахунок і виплата сум належних позивачу при звільненні, останнім не оскаржувалися.
Отже, оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу належних при звільненні суми був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України відсутні.
Саме такий правовий висновок також наведений у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2019 року по справі №825/742/16.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вимоги позивача про стягнення з спеціалізованої прокуратури у воєнній та оборонній сфері об`єднаних сил на користь ОСОБА_1 суму в розмірі 36 912,32 грн. в якості середнього заробітку за час затримки в розрахунку.
Посилання позивача в апеляційній скарзі на правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду України зокрема, від 30.07.2020, 14.04.2020, 06.02.2019, 14.05.2019, 30.11.2018, 26.06.2018 (справи №№ 826/15594/17, 820/3719/18, 522/2738/17, 240/4954/18, 415/6132/16а, 420/1232/16а відповідно) колегія суддів не бере до уваги, оскільки, правовідносини в даних справах не є подібними правовідносинам, які розглядаються.  
Щодо поданого відповідачем клопотання до суду апеляційної інстанції про заміну сторони - відповідача по справі, колегія суддів зазначає, що 20.11.2020 року в рішенні Харківського окружного адміністративного суду було здійснено заміну відповідача - Військової прокуратури об`єднаних сил на Спеціалізовану прокуратуру у воєнній та оборонній сфері об`єднаних сил.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.11.2020 року по справі №520/9821/2020 прийнято з дотриманням норм чинного процесуального та матеріального права і підстав для його скасування не виявлено.      
Керуючись ст. ст. 243, 250,  311, 315,  316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.11.2020 по справі № 520/9821/2020  залишити без змін  . 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Суддя-доповідач 		В.В. Катунов 	
Судді	   	І.С. Чалий    Г.Є. Бершов