УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №288/1688/19 Головуючий у 1-й інст. Рудник М. І. 
Категорія 5  Доповідач Миніч Т. І. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2021 року Житомирський апеляційний суд в складі:
головуючого – судді: Миніч Т.І. 
суддів: Трояновської Г.С., 
Павицької Т.М. 
секретаря
судового засідання Лісової Т.С.
без участі сторін 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 18 грудня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Рудник М.І.
у цивільній справі 288/1688/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка є законним представником неповнолітнього ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів – орган опіки та піклування Андрушківської сільської ради Попільнянського району Житомирської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
в с т а н о в и в:

У листопаді 2019 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом. Просила визнати відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та її неповнолітнього сина ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: будинком АДРЕСА_1 . В обґрунтування поданого позову зазначала, що їй на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 , який вона успадкувала після смерті свого діда. Після успадкування вказаного будинку їй стало відомо, що в будинку зареєстровані, але не проживають з 2012 року відповідачі. Неповнолітній син ОСОБА_3 - ОСОБА_4 не проживав, а лише зареєстрований у вказаному будинку після свого народження у 2014 році. Позивачка також вказувала, що відповідачі не є членами її сім`ї, вона не веде з ними спільного господарства, а тому реєстрація відповідачів у даному житловому будинку перешкоджає їй належним чином використовувати свою власність та розпоряджатися нею.
Рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 18 грудня 2020 року в задоволенні позову - відмовлено.
У поданій апеляційній скарзі  ОСОБА_1  просить вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права. Зокрема вважає, що суд першої інстанції не взяв до уваги та невірно оцінив підстави її позову з доданими доказами зазначивши, що вона не довела належними доказами, що реєстрація відповідачів порушує її права щодо користування будинком. У даному випадку волевиявлення власника на реєстрацію осіб відповідачів не було, оскільки власник будинку помер ІНФОРМАЦІЯ_1 як і її волевиявлення, як особи, що отримана у спадок даний будинок як спадкоємець з 06.09.2007 року (час відкриття спадщини). Вона як власник не може зареєструватись за вказаним будинком, що, на думку апелянта, є порушенням ст.41,55,99 Конституції України та ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та норм цивільного законодавства. Така ж позиція викладена і у постанові Великої Палати Верховного суду №447/455/17 провадження №14-64цс20 від 13.10.2020 року. Вказує, що ухвала суду першої інстанції від 20.05.2020 року про витребування доказів, які підтверджують факт закріплення за відповідачами, як об`єкта постійного проживання для них, як дітей сиріт та позбавлення батьківського піклування, житлового будинку, що є предметом спору, не виконана та докази про це не були надані. Натомість суд послався на копії рішення Василівської сільської ради від 26.11.2012 року №37 та №41 від 21 грудня 2012 року, які подані в порушення ст.83 ЦПК України. Зазначає, що майно належить їй, а не батькам відповідачів та враховуючи, що власник житла помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а сільська рада розпоряджалася майном всупереч прямої норми закону у 2012 році та у 2016 році провела реєстрацію осіб, що наголошувалося в суді, однак суд не врахував ці обставини. Крім того, на думку апелянта, суд не у повному обсязі зазначив покази відповідачів та свідків. 
Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 01 червня 2018 року зареєстровано право власності ОСОБА_1 на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.10).
22 жовтня 2019 року комісією в складі в.о. старости ОСОБА_6 , депутата ОСОБА_7 та сусідів ОСОБА_8 та ОСОБА_9 складено Акт обстеження житлово – побутових умов ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому встановлено, що ОСОБА_1 є власником домогосподарства. У даному домогосподарстві зареєстровані на день складання акту: 1. ОСОБА_2 (не проживає з 2017 року); 2. ОСОБА_2 (не проживає з 2012 року); 3. ОСОБА_10 (не проживає з 2012 року); 4. ОСОБА_4 (не проживає з 2014 року), оскільки проживають в с.Попільня, а ОСОБА_2 проживає в с.Василівка у знайомого. Будь – якого майна зареєстрованих осіб у даному домогосподарстві не виявлено (а.с.11).
Згідно Виписки з погосподарської книги №6 Андрушківської сільської ради по селу Василівка за 2016 – 2020 роки від 22 жовтня 2019 року за №236, номер об`єкта погосподарського обліку №0239–1, який знаходиться в АДРЕСА_1 , зареєстровані: - ОСОБА_2 – син, ІНФОРМАЦІЯ_2 ; - ОСОБА_2 – дочка, ІНФОРМАЦІЯ_3 ; - ОСОБА_10 , дочка, ІНФОРМАЦІЯ_4 ; - ОСОБА_4 , внук, ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.12).
Рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 20 квітня 2018 року у цивільній справі №288/415/18 було визнано за  ОСОБА_1 право власності на житловий будинок загальною площею 60,0 кв.м та на земельні ділянки розміром 0,25 га., цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, розміром 0,35 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, які розташовані в АДРЕСА_1 (а.с.13-15).
Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , 21 березня 2019 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, після державної реєстрації шлюбу прізвище дружини змінилось на – ОСОБА_12 (а.с.40). 
Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , 05 вересня 2018 року між ОСОБА_13 та ОСОБА_10 було зареєстровано шлюб, після державної реєстрації шлюбу прізвище дружини змінилось на – ОСОБА_14 (а.с.41). 
Згідно рішення Василівської сільської ради №37 від 26 листопада 2012 року, заслухавши інформацію сільського голови Ковбасюк З.М. щодо закріплення житлової площі за дітьми ОСОБА_2 та ОСОБА_10 , в зв`язку з позбавленням батьків батьківських прав, вирішено: Призначити опікуном над житлом 1/5 частини кожному житлової площі неповнолітніх ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , їх сусідку ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та покласти на неї відповідальність за належне утримання житлового будинку, який розташований за адресою АДРЕСА_1 (а.с.159). 
21 грудня 2012 року Василівською сільською радою прийнято рішення № 41 про внесення змін до рішення виконкому сільської ради №37 від 26 листопада 2012 року, а саме: 1. Доповнити п.1 такого змісту закріпити житло 1/5 частина кожному житлової площі за неповнолітніми ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; 2. Відповідно п.1 вважати п.2 Призначити опікуном над житлом 1/5 частини кожному житлової площі неповнолітніх ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 їх сусідку ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та покласти на неї відповідальність за належне утримання житлового будинку, який розташований за адресою АДРЕСА_1 (а.с.160). 
Рішенням Василівської сільської ради № 36 від 26 листопада 2012 року, заслухавши інформацію сільського голови Ковбасюк З.М. щодо закріплення житлової площі за дитиною ОСОБА_2 в зв`язку з позбавленням батьків батьківських прав, вирішено: Призначити опікуном над житлом 1/5 частини житлової площі неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , їх сусідку ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та покласти на неї відповідальність за належне утримання житлового будинку, який розташований за адресою АДРЕСА_1 (а.с.161). 
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснила, що батьки відповідачів проживали в даному будинку, потім там жила ОСОБА_16 , над якою взяла опікунство ОСОБА_15 . ОСОБА_17 була в інтернаті, а ОСОБА_16 жив з матір`ю у будинку її співмешканця, періодично приходив до батька. ОСОБА_16 мав намір проживати в будинку, завіз речі, меблі та деякий час проживав, проте приїхала позивачка, викинула його речі та вигнала з будинку. На даний час в будинку проживати неможливо. ОСОБА_1 інколи приїжджає до будинку, але в ньому не ночує. У Відповідачів в с.Василівка немає житла для проживання (а.с.205-206). 
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснив, що сім`я відповідачів жила не благополучно, були сварки і бійки, в зв`язку з чим дід відповідачів там не проживав. Над ОСОБА_16 взяла опікунство сусідка ОСОБА_15 , ОСОБА_17 була в інтернаті, а коли повернулася в село, проживала у вагончику, ОСОБА_16 жив з матір`ю у її співмешканця. На даний час будинок занедбаний та проживати в ньому неможливо (а.с.246-249). 
Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що достатніх підстав для задоволення позову не було.
При цьому судом враховано, що згідно ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. 
Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно зі статтями 15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. 
Відповідно до частини першої – третьої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. 
Відповідно до статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. 
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
В пункті 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71,72,116,156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
Зазначені норми матеріального права передбачають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальною для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.
Частиною першою статті 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Статтею 405 ЦК України врегульовано, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Згідно частини другої, третьої статті 64 ЖК Української РСР, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно (частина перша, друга статті 156 ЖК Української РСР).
Права членів сім`ї власника житла є похідними від прав власника. З припиненням прав власника, припиняють і права членів його сім`ї. Новий власник безумовно має право ставити питання про виселення членів сім`ї колишнього власника житла.
Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
За положеннями статей 71,72 ЖК Української РСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання.
У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо), суд може продовжити пропущений строк. Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресування кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, переведення майна в інше жиле приміщення, виїзд в іншій населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк, тощо.
При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитись до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання. При вибутті на постійне місце проживання в інше жиле приміщення особа втрачає не тільки фактичне володіння жилим приміщенням але й намір повернутись.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Будь-яке виселення на підставі судового рішення є втручанням у право особи.
Отже, у справах за позовами нових власників житла про виселення членів сім`ї попереднього власника суду належить встановити відповідний баланс між потребою у захисті прав нового власника житла та співмірністю втручання у право на житло членів сім`ї попереднього власника.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, є очевидним, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку про те, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.
У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (статті 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.
В даному випадку судом встановлено, що відповідачі народилися, проживали та зареєстровані в будинку за адресою АДРЕСА_1 , з 2012 року на підставі рішень сільської ради за ними було закріплено по 1/5 частині за кожним житлової площі в будинку в зв`язку з позбавленням їх батьків батьківських прав (а.с.159-161) та призначено опікуном над житлом сусідку – ОСОБА_15 . Останні не проживають у спірному приміщенні: ОСОБА_2 – з 2017 року, ОСОБА_3 – з 2012 року, ОСОБА_5 – з 2012 року, а ОСОБА_4 – з 2014 року (а.с.11).
У пункті 3 частини першої статті 247 СК України передбачено, що дитина, над якою встановлено опіку або піклування, має право на збереження права користування житлом, у якому вона проживала до встановлення опіки або піклування. 
Згідно пункту 2 частини першої статті 248 СК України, дитина-сирота і дитина, позбавлена батьківського піклування, яка проживає у закладі охорони здоров`я, навчальному або іншому дитячому закладі, прийомній сім`ї, має право на збереження права користування житлом, у якому вона раніше проживала. 
Судом достеменно встановлено, що спірний житловий будинок – це єдине місце, де відповідачі можуть бути зареєстровані, вони не втратили інтерес до будинку. При цьому відсутність ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у будинку викликана поважними причинами, якими є, зокрема, віддаленість місця проживання від їх місця реєстрації та те, що позивач не дає їм змоги там перебувати, не допускаючи їх до будинку. А відповідач ОСОБА_2 проживав у будинку, проте на вимогу позивачки змушений був покинути вказане житло, незважаючи на те, що в будинку перебували його особисті речі (меблі та одяг).
В будинку відсутнє світло та опалення, він перебуває в занедбаному стані, в той час як позивачка в житловому будинку не зареєстрована та не проживає. Її зареєстрованим місцем проживання є м.Красилів Хмельницької області. Тобто вона не використовує житловий будинок, в якому зареєстровані відповідачі, для свого проживання. Цей будинок вона отримала не на підставі оплатного правочину та зареєструвавши право власності на вказану нерухомість, могла передбачити характер та вагу обтяження її майбутньої нерухомості.
Крім того, звертаючись до суду з позовом про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом, позивачка не довела належними доказами, що реєстрація відповідачів у даному житлі порушує її права щодо користування будинком та наявності об`єктивних перешкод у здійсненні нею прав власника. Реєстрація відповідачів у будинку є похідною від прав колишнього власника будинку, який заповів будинок позивачу.
За наведених обставин суд дійшов обгрунтованого висновку про те, що позивачка не аргументувала ні мету, яку вона переслідувала, подавши позов про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, ні нагальність потреби у такому виселенні. А тому втручання у право на повагу до житла відповідачів буде відповідати Конвенції не лише тоді, коли таке втручання здійснюється не тільки згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі.
Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають. 
Виходячи із наведеного, підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення апеляційний суд не вбачає, оскільки воно постановлено судом із додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.258,259,367,374,375,381-384 ЦПК України, суд, - 
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 18 грудня 2020 року, залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і з цього дня протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду. 

Головуючий:                                 Судді: