ПОСТАНОВА 
Іменем України

28 січня 2021 року                                                 м. Кропивницький
справа № 383/150/20
провадження № 22-ц/4809/193/21 
       Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого судді: Черненка В.В.
        суддів: Єгорової С.М., Чельник О.І.
        секретар Гончар В.В. 
учасники справи:
представник  ОСОБА_1 - Пономарьов О.В. 
ОСОБА_3 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Пономарьова Олега Валентиновича в інтересах  ОСОБА_1 на рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 17.09.2020, суддя Замша О.В., у справі за позовом  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_4 до  ОСОБА_5 ,  ОСОБА_3 про припинення спільної часткової власності та виділення в натурі нежитлової будівлі, 
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , ОСОБА_4 звернулись у суд із позовом до  ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про припинення спільної часткової власності та виділення в натурі нежитлової будівлі.
На обґрунтування позовних вимог зазначили, що відповідно до рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 17.12.2008 року за ОСОБА_1 визнано право власності на 1/4 частину нежитлової будівлі (боксу №1 ангару-гаражу) площею 215,9 кв.м, розташованої по АДРЕСА_1 . 
Крім цього, за позивачем ОСОБА_4 рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 24.11.2008 року визнано право власності на нежитлові будівлі (бокси № НОМЕР_1 та НОМЕР_2 ангару-гаражу), розташовані по АДРЕСА_1 . 
Таким чином, нежитлова будівля являється спільною частковою власністю сторін. 
Позивачі зазначили, що нежитлова будівля фактично розділена між співвласниками (сторонами по справі) на чотири окремі приміщення з обладнаними окремими входами та підведеними до кожного під`їздами, однак укласти договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна неможливо, оскільки у позивача ОСОБА_1 зазначена частка 1/4, у позивача ОСОБА_4 частка не зазначена, у відповідача ОСОБА_3 визначена частка 1/4, а місцезнаходження ОСОБА_5 невідоме.
Виділити дані частки в натурі у праві спільної (часткової) власності на нерухоме майно не можливо з підстав не бажання іншими співвласниками вказаного виділу.
Просили суд припинити право спільної часткової власності ОСОБА_1 на нежитлову будівлю розташовану за адресою АДРЕСА_1 шляхом виділу в натурі. 
Виділити у власність ОСОБА_1 належну їй ј частину нежитлової будівлі розташованої за адресою АДРЕСА_1 в натурі, як окреме індивідуально визначене нерухоме майно, нежитлову будівлю площею 225 кв.м. 
Припинити право спільної власності ОСОБА_4 на нежитлову будівлю розташовану за адресою АДРЕСА_1 шляхом виділу в натурі.
Виділити у власність ОСОБА_4 належну йому частину нежитлової будівлі розташованої за адресою АДРЕСА_1 в натурі, як окреме індивідуально визначене нерухоме майно, нежитлову будівлю площею 212,1 кв.м.
Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 17.09.2020 у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції у зв`язку з порушенням норм процесуального та матеріального права. Зазначено, що нежитлова будівля, яка розташована за адресою  АДРЕСА_1 являється спільною власністю сторін. Ввказані права виникли в установленому законодавством порядку до 01 січня 2013 та не підлягають перенесенню до реєстру речових прав, який започатковано з 01.01.2013. Про варіант поділу нежитлової будівлі свідчать новорозроблені технічні паспорти, які судом першої інстанції не взято до уваги. Дані варіанти поділу не порушують права позивачів та відповідачів та відповідають вимогам чинного законодавства. Наявність інвентарної справи в органах БТІ свідчить про відкриття розділу на нежитлове приміщення, а також факт спільної часткової власності на нього та підтверджує законність набуття права власності на ј частину за позивачем.
Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 23.11.2020 по справі відкрито апеляційне провадження.
Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 17.12.2020 справу призначено до розгляду.
Перевіривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що зазначені доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції встановив, що рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 17.12.2008 року за ОСОБА_1 визнано право власності на нежитлову будівлю боксу №1 ангару-гаражу, що ставить 1/4 нежитлової будівлі площею 215,9 кв.м, розташовану в АДРЕСА_1 . (15-17).
18.10.2019 року ОСОБА_1 виготовлено технічний паспорт на нежитлову будівлю за адресою АДРЕСА_1 , реєстровий номер 1197/19. (а.с.22-28).
Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 24.11.2008 року за ОСОБА_4 визнано право власності на нежитлові будівлі бокси № НОМЕР_1 та НОМЕР_2 ангару-гаражу, розташовані в АДРЕСА_1 . (а.с.19-21).
18.10.2019 року ОСОБА_4 виготовлено технічний паспорт на нежитлову будівлю за адресою АДРЕСА_1 реєстровий номер 1198/19. (а.с.29)
Рішенням шістнадцятої сесії Василівської сільської ради п`ятого скликання від 08.10.2008 року №112 «Про присвоєння адреси виробничим будівлям» на підставі поданих заяв: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 нежитловій будівлі ангар-гаражу, яка збудована в 1991 році присвоєно адресу АДРЕСА_1 . (а.с.44).
Згідно відомостей з інвентаризаційної справи №3685 власниками будівлі по АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з часткою по 1/4.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що до суду не надано доказів про державну реєстрацію права власності сторін на частки у спільній частковій власності відповідно до вимог законодавства, крім того відсутня інформація про розмір часток у спільній частковій власності позивачем ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_5 , оскільки визначальним для виділу частки або поділу майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності є не порядок користування приміщенням, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу приміщення відповідно до часток співвласників. Позовні вимоги є такими, що не ґрунтуються на нормах чинного цивільного законодавства та не доведені належними, допустимими та переконливими доказами.
Справа розглядалась судом апеляційної інстанції  за правилами, встановленими  для розгляду  справи  в порядку спрощеного  позовного провадження  з викликом  учасників справи. 
Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.
За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Частиною 4 ст. 10 ЦПК України і ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
  Поняття спільної часткової власності визначено у частині першій статті 356 ЦК України  як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності.
  Право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.
  Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.
  Частиною третьою статті 358 ЦК України встановлено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.
  Згідно з частинами першою-другою статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.
  Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.
  Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.
Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.
Відповідно до статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.
У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.
Виходячи з аналізу змісту норм статей 183, 358, 364 ЦК України, виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності.
Частинами першою, другою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Питання виділу майна у натурі із частки майна, що є у спільній частковій власності, носить договірний характер з метою врахування інтересів всіх співвласників майна, і його вирішення в судовому порядку допускається лише у виключних випадках, а саме у разі порушення, невизнання чи оспорення прав одного із співвласників іншими.
Обґрунтовуючи позов, позивачі посилались, що нежитлова будівля розташована в АДРЕСА_1 . є спільною власністю сторін по справі і, що сторони по справі фактично розділили між співвласниками чотири окремі приміщення з обладнаними окремими входами та підведеними до кожного під`їздами.
Зазначено, що у даному випадку призначення будівельно - технічної експертизи щодо виділу в натурі нежитлової будівлі непотрібне, оскільки між співвласниками досягнуто домовленість, щодо поділу спільного (часткового) майна. 
 Виходячи із даних обставин, судом першої інстанції відповідна експертиза не призначалась.
В суді апеляційної інстанції представник позивача підтвердив зазначені обставини.
Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
За змістом положень статей 102, 103 ЦПК України для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, суд призначає експертизу.
Встановлені обставин дають підстави зробити висновок, що позивачі були обізнані про можливість призначення будівельно - технічної експертизи щодо виділу в натурі нежитлової будівлі, однак свідомо не скористались своїм процесуальним правом. 
З матеріалів справи вбачається, що рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 17.12.2008 року за ОСОБА_1 визнано право власності на нежитлову будівлю боксу №1 ангару-гаражу, що ставить 1/4 нежитлової будівлі площею 215,9 кв.м, розташовану в АДРЕСА_1 . (15-17).
18.10.2019 року ОСОБА_1 виготовлено технічний паспорт на нежитлову будівлю за адресою АДРЕСА_1 , реєстровий номер 1197/19. (а.с.22-28).
Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 24.11.2008 року за ОСОБА_4 визнано право власності на нежитлові будівлі бокси № НОМЕР_1 та НОМЕР_2 ангару-гаражу, розташовані в АДРЕСА_1 . (а.с.19-21).
18.10.2019 року ОСОБА_4 виготовлено технічний паспорт на нежитлову будівлю за адресою АДРЕСА_1 реєстровий номер 1198/19. (а.с.29)
Рішенням шістнадцятої сесії Василівської сільської ради п`ятого скликання від 08.10.2008 року №112 «Про присвоєння адреси виробничим будівлям» на підставі поданих заяв: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 нежитловій будівлі ангар-гаражу, яка збудована в 1991 році присвоєно адресу АДРЕСА_1 . (а.с.44).
Встановлені обставини свідчать, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження, що ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 в нежитловій будівлі ангар-гаражу, яка збудована в 1991 році за адресою АДРЕСА_1 мають спільну часткову власність.
Докази на які посилається ОСОБА_1 як на підтвердження позову, зокрема на рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 17.12.2008 року відповідно до якого за ОСОБА_1 визнано право власності на нежитлову будівлю боксу №1 ангару-гаражу, що становить 1/4 нежитлової будівлі площею 215,9 кв.м, розташовану в АДРЕСА_1 та технічний паспорт на нежитлову будівлю за адресою АДРЕСА_1 , реєстровий номер 1197/19 виготовлений 18.10.2019 року на ім`я ОСОБА_1 суд апеляційної інстанції не визнав як на належні та допустимі докази на підтвердження позову з наступних підстав.
В рішенні Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 17.12.2008 року зазначено, що за ОСОБА_1 визнано право власності на нежитлову будівлю боксу №1 ангару-гаражу, що ставить 1/4 нежитлової будівлі площею 215,9 кв.м, однак в матеріалах справи відсутній загальний розмір нежитлової будівлі в якому визначена зазначена частка.
В технічному паспорті на нежитлову будівлю на яку посилається ОСОБА_1 зазначена адреса АДРЕСА_1 в той час, як позивач зазначає в позовній заяві адресу- АДРЕСА_1 . Встановлені розбіжності позивачем не усунуті.
Також встановлено, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження можливості виділу зазначеного майна, яке є предметом судового розгляду в натурі. 
Встановлені обставини дають підстави зробити висновок, що позивачами не надано належних та допустимих доказів на підтвердження доводів викладених в апеляційній скарзі.
Приймаючи до уваги встановлені обставини, суд апеляційної інстанції зробив висновок, що доводи викладені в апеляційній скарзі висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки не підтверджуються належними та допустимими доказами та суперечать фактичним обставинам справи та вимогам закону.
Підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні.
Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, рішення суду першої інстанції відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України залишається без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Пономарьова Олега Валентиновича в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
Рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 17.09.2020, залишити без змін.
Повний текст постанови складено 01.02.2021.
Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених ст..389 ЦПК України.

Головуючий: 

Судді: