ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/19621/19                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Шевченко Н.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  03 березня 2021 року                                                                                           м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача:                                                                                                 Кузьмишиної О.М.,
суддів:                                                                                                                                Кобаля М.І., Пилипенко О.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства оборони України  на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 жовтня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Міністерства оборони України, в якому просить визнати дії Міністерства оборони України неправомірними і протиправними, зобов`язати відповідача призначити та виплати одноразову грошову допомогу у розмірі 88   597,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач звільнений у запас у грудні 2005 року за станом здоров`я. Відповідно до витягу №463 від 17 травня 2010 року з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії отримав інвалідність третьої групи довічно внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби під час участі в бойових діях у складі миротворчих сил ООН з правом на пільги, встановлені законодавством для ветеранів війни - інвалідів війни.
Відповідно до пункту 2 статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату одноразової грошової допомоги у розмірі 36-місячного грошового забезпечення, проте отримав відмову з підстав пропущення строку для звернення з такою заявою.
Відмову позивач вважає протиправною та безпідставною, оскільки відповідачем не враховано коли саме та внаслідок чого отримано інвалідність та яке законодавство було чинним на той час.       
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 жовтня 2020 року адміністративний позов задоволено частково, визнано протиправними дії щодо відмови Міністерства оборони України в призначені ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, зобов`язано Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу відповідно до   постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб» від 28.05.2008 №499   та   статті 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»   на дату настання інвалідності з урахуванням висновків суду.   У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Міністерством оборони України подано до Шостого апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу, в якій відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Свої вимоги апелянт мотивує тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, зокрема не враховано, що внаслідок змін, внесених до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права.
Позивач отримав право на грошову допомогу 16.08.2010, а звернувся за отриманням із заявою через 9 років після її встановлення, тому отримав правомірну відмову.  
Ухвалами колегії Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 січня 2021 року після усунення апелянтом недоліків апеляційної скарги відповідно до ухвали Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 листопада 2020 року, відкрито провадження за апеляційною скаргою Міністерства оборони України, призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження з 03 лютого 2021 року. 
Від ОСОБА_1 відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що не перешкоджає розглядові справи за наявними матеріалами в порядку письмового провадження. 
Відповідно до частин першої, третьої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Як встановлено судом першої інстанції, відповідно до повідомлення Київського міського військового комісаріату №ВСЗ/263 від 26.07.2019 вбачається, що 21 червня 2019 року відбулося засідання комісії Міністерства обороні України з розгляду питань пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги. До повідомлення долучено витяг з протоколу від 25.06.2019 № 82, згідно якого встановлено, що ОСОБА_1 , якого 29.12.2005 звільнено з військової служби та 16.08.2010 під час первинного огляду органами МСЕК визнано особою з інвалідністю ІІІ групи внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби під час участі в бойових діях у складі Миротворчих Сил ООН (довідка МСЕК серія 10ААА № 124182 від 16.08.2010), відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги з підстав пропущення строку звернення з такою заявою.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з положень   статті 41 Закону України від 25.03.1992 №2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу"   (далі - Закон №2232-XII), згідно яких виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених   Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Водночас, предметом спору у справі є вимога нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу позивачу як інваліду ІІІ групи, яку встановлено 16.08.2010, а отже до спірних правовідносин підлягає застосуванню законодавство, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.
Право на отримання одноразової грошової допомоги безпосередньо пов`язане з датою встановлення інвалідності та, відповідно, визначається положенням законодавства, яке було чинним саме на той момент і встановлювало, зокрема, порядок отримання та розмір такої допомоги. Така зміна законодавства не впливає на порядок отримання, розмір допомоги тощо, і це відповідає принципу правової визначеності як складової принципу верховенства права.
Водночас, на зміну обсягу прав особи у сфері соціального захисту військовослужбовців, зокрема на отримання одноразової грошової допомоги, може впливати настання обставин, з якими законодавство прямо пов`язує рівень соціального захисту, зокрема зміна групи інвалідності або ступеня втрати працездатності, що передбачено законодавством, що діяло на час встановлення позивачу 3 групи інвалідності та Порядком № 975.
Такий підхід відповідає правовій позиції, викладеній Верховним Судом у постанові від 22 березня 2018 року у справі № 278/307/17, від 7 лютого 2019 року у справі № 127/12061/17.    
Разом з тим відповідно до ч.9   ст.16-3 Закону №2011-ХІІ   (у редакції, що діяла на момент встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності) порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року, прийнятою відповідно до п.2 ст.162   та п.9 ст.163 Закону №2011-ХІІ, затверджено відповідний Порядок №975. При цьому в п.2 наведеної Постанови установлено, що особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги: допомога, що була призначена, виплачується відповідно до Порядку №499, Порядку №284, Порядку №1331; допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.            
Відповідно до п.3 Порядку №975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є: у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста - дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть; у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії.
Отже, на час подання позивачем заяви про виплату одноразової грошової допомоги було визначено, що моментом виникнення права є дата встановлення інвалідності, а тому застосуванню до спірних правовідносин підлягає законодавство, яке діяло на момент встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності,      а саме      Закон № 2011-ХІІ, в редакції      Закону України від 03 листопада 2006 року № 328-V «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і деяких інших осіб», яка діяла з 01 січня 2007 року до 01 січня 2014 року та Порядок № 499.
Так, частинами другою та шостою      статті 16 Закону № 2011-XII, в редакції чинній з 1 січня 2007 року до 1 січня 2014 року, було передбачено: 2) у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов`язків військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України; 6) у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю строкової військової служби під час проходження військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі, що визначається у відсотках від загальної суми допомоги на випадок загибелі (смерті), встановленої пунктом 5 цієї статті.
Аналогічне правило закріплено Порядком та умовами призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затвердженого   постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року № 499.
Відповідно до пп. 2 п. 2 Порядку № 499 (у редакції до 08.08.2011) військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової служби) у разі настання інвалідності в період проходження військової служби та особам, звільненим з військової служби, у разі настання інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення з такої служби чи після закінчення зазначеного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період її проходження, - у розмірі: 42-місячного грошового забезпечення - інвалідам II групи, а у разі настання інвалідності внаслідок виконання обов`язків військової служби - у розмірі: 54-місячного грошового забезпечення - інвалідам II групи.
Разом з тим, позиція відповідача у оскаржуваному рішенні про те, що заявник звільнений з військової служби до набуття чинності   Закону України від 4 квітня 2006 року № 3597-IV   «Про внесення змін до Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу», яким запроваджено виплату одноразової грошової допомоги, а інвалідність встановлено до 1 січня 2014 року, тобто до набуття чинності нової редакції статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», оскільки отримання одноразової грошової допомоги на підставі ст.16 Закону №2011-ХІІ законодавство пов`язує не з фактом звільнення позивача зі служби, а з часом встановлення йому тієї чи іншої групи інвалідності, що впливає на розмір такої допомоги. Отже, у спірних правовідносинах застосовується редакція   ст.16 Закону №2011-ХІІ, яка діяла до 01.01.2014, оскільки інвалідність встановлена довічно у 2010 році.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 23.11.2018 у справі № 295/3869/17, від 30.10.2018 у справі № 760/16027/16-а, від 07.02.2019 у справі № 816/1266/16.
Стосовно доводів відповідача, викладених як у відзиві на позовну заяву, так і в апеляційній скарзі, зокрема про те, що право на отримання одноразової грошової допомоги у ОСОБА_1 виникло у 2010 році, але із відповідною заявою він звернувся лише 25.10.2017, тобто із пропуском трирічного строку звернення, встановленого ч. 8   ст. 16-3 Закону № 2011-XII, судова колегія зазначає, що частина восьма статті 163      Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлює, що особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим   Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права. Проте, зазначена редакція набрала чинності лише з 01 січня 2014 року відповідно до пункту 1 Перехідних положень Закону   України «Про внесення змін до деяких законів України з питань соціального захисту військовослужбовців» № 5040-VI від 04 липня 2012 року.
Конституційний Суд України у рішенні від 9 лютого 1999 у справі № 1-рп/99 зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип, закріплений у частині першій   статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той   закон   або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Таким чином, в силу приписів   статті 58 Конституції України, частина восьма статті 163      Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» внесена   Законом України № 5040-VI від 04 липня 2012 року «Про внесення змін до деяких законів України з питань соціального захисту військовослужбовців», набрала чинності з 01 січня 2014 року, а тому на спірні правовідносини не розповсюджується.
Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладений у постановах Верховного Суду від 29.01.2018 у справі № 336/2660/17, від 13.06.2019 у справі № 1640/2510/18, від 19.09.2019 у справі № 320/247/15-а, який в силу вимог ч. 5   ст. 242 КАС України   має бути врахований судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Виходячи з викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо безпідставної відмови Міністерства оборони України позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги з підстав порушення строку звернення, передбаченого частиною восьмою статті 163      Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а також правомірно зобов`язано відповідача до вчинення відповідних дій на користь позивача. При цьому конкретний розмір одноразової грошової допомоги, що підлягає виплаті позивачу, має визначити Міністерство оборони України, до повноважень якого належить вчинення таких дій.
Отже, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, судом першої інстанції при розгляді справи вірно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дотримано норм процесуального права.
Відповідно до   статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України   суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.         
Враховуючи викладене вище, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права.   
У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 жовтня 2020 року - без змін.            
Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328, Шостий апеляційний адміністративний суд
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач                                                                                                               О.М. Кузьмишина

Судді                                                                                                                                           М.І. Кобаль

                                                                                               О.Є. Пилипенко