ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/13845/19                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Кузьменко В.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
  04 січня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Губської Л.В., Епель О.В., секретар судового засідання Гордієнко Л.М., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 вересня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Тернопільській області про скасування вимоги

                                             В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати протиправними та скасувати вимоги Головного управління ДФС у Тернопільській області від 08 листопада 2018 року №Ф-637-53 та  від 12 лютого 2019 року №Ф-637-53.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1  впродовж 2018-2019 років не працювала та не мала жодного прибутку від підприємницької діяльності, яку, в свою чергу припинено - 07.02.2019. Крім того, відповідач при направлені оскаржуваних вимог не складав акт перевірки та не проводив перевірку, а суму недоїмки нарахував виключно на підставі даних інтегрованої картки платника, що є протиправним.
Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 17 вересня 2020 року адміністративний позов задоволено: визнано протиправними та скасовані вимоги Головного управління ДФС у Тернопільській області від 08 листопада 2018 року №Ф-637-53 та  від 12 лютого 2019 року №Ф-637-53.
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що відповідач сформував оскаржувані вимоги незаконно та за відсутності правових підстав, а також з порушенням процедури, яка передує прийняттю вимоги про сплату боргу (недоїмки), зокрема відповідачем не проводилась перевірка та не надсилався позивачу відповідний акт перевірки, що у свою чергу, порушило право позивача на подання заперечень щодо такого акта тощо.
Відповідач, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, а також на неповне з`ясування судом обставин справи.
Апеляційну скаргу обґрунтовано безпідставністю посилань позивача на те, що прийняттю вимоги про сплату боргу (недоїмки) передує обов`язкове складання акта перевірки та проведення перевірки, що суперечить  правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду від 11.09.2018 у справі №826/11623/16. 
ОСОБА_1 01.07.2010 зареєстрована фізичною особою-підприємцем та взята на облік як платник ЄСВ з 13.09.2002. Проте припинила підприємницьку діяльність - 07.02.2019, тобто після винесення оскаржуваної вимоги за №Ф-637-53 від 08.11.2018.
31.07.2020 на виконання вимог ст. 6 Закону №2464-VI, хоча і в порушення строків, визначених ст.2. розділу 3 Порядку №435, позивач подав до контролюючого органу податкові декларації про майновий стан і доходи фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) за 2017 та 2018 роки. Спірні вимоги сформовані стосовно позивача на підставі даних з інформаційної системи фіскального органу, входячи з мінімальної розрахункової суми ЄСВ за 2017 та 2018 роки.
Згідно висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 04.12.2019 у справі №440/2149/19, особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу. 
У відзиві на апеляційну скаргу позивач, посилаючись на те, що вимоги апеляційної скарги є необґрунтовані, просить в її задоволенні відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
При цьому позивач поряд з аналогічними доводами, що викладені й у позовній заяві, додатково відзначає, що в вересні 2020 року з Єдиного державного реєстру судових рішень стало відомо про наявність рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2014 року у справі №819/3374/13-а, яким припинено підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер ДРФО - НОМЕР_1 . При цьому, в іншій в частині відзиву позивач вказує, що йому про наявність рішення Тернопільського окружного адміністративного суду стало відомо з Єдиного державного реєстру судових рішень у той час, коли проводилось відслідковування стану розгляду даної справи - у лютому місяці 2020 року.
Також, звертає увагу, що позивач подав на виконання Закону України від 13.05.2020 № 592-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» щодо усунення дискримінації за колом платників» заяву про зняття з обліку як платника єдиного внеску та звітності відповідно до вимог частини другої ст. 6 Закону № 2464-VI за період з 01 січня 2017 року до набрання чинності Законом № 592-ІХ. А тому, на думку позивача, вимога вважається відкликаною у день прийняття податковим органом рішення про списання суми недоїмки, штрафних санкцій і пені.
Відповідно до статті 311 КАС України, апеляційну скаргу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що вимога від 08 листопада 2018 року №Ф-637-53 про сплату боргу з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі 15 819,54 грн та вимога від 12 лютого 2019 року №Ф-637-53 про сплату боргу з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі 18 276,72 грн сформовані автоматично. 
Підставою для формування оскаржуваних вимог були відомості щодо заборгованості зі сплати єдиного внеску, відображені в облікових даних платника - позивача.
В період охоплений спірними вимогами позивач господарську діяльність не вів та доходи не отримував. Вказаний факт не оспорюється сторонами. 
Додатково судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 01.07.2010 зареєстрована фізичною особою-підприємцем та взята на облік як платник ЄСВ з 13.09.2002. 
Згідно постанови Тернопільського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2014 року у справі №819/3374/13-а (Реєстраційний № рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень - 41562585) адміністративний позов Гусятинської об`єднаної державної податкової інспекції Головного Управління Міндоходів у Тернопільській області (Теребовлянське відділення) до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задоволено.  Припинено підприємницьку діяльність фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер ДРФО - НОМЕР_1 , с. Буданів, Теребовлянський район, Тернопільська область, 48154).
Проте, запис про припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 внесено - 07.02.2019.
Окрім того, 31.07.2020, на виконання вимог ст. 6 Закону №2464-VI, позивач подав до контролюючого органу податкові декларації про майновий стан і доходи фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) за 2017 та 2018 роки.
В той же час, спірні вимоги про сплату боргу (недоїмки) за єдиним внеском охоплюють період за 2017 та 2018 роки.
Також судом апеляційної інстанції не встановлено обставин щодо подання позивачем до контролюючого органу заяви про списання суми недоїмки в порядку, передбаченому абзацами першим та другим пункту 9-15 Закону № 2464-VI (у редакції Закону № 592-ІХ). При цьому, наведені  обставини не були предметом дослідження суду першої інстанції та не становили предмет доказування у справі.
Крім того, матеріали справи не містять відомостей про перебування позивача у трудових відносинах поряд зі статусом фізичної особи-підприємця у спірний період. Позивач не зазначав про наявність таких обставин, ані в позовній заяві, ані в апеляційній скарзі. Відповідні обставини не складали предмет судового дослідження.
Так, правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначені положеннями Закону України від 8 липня 2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (надалі - Закон № 2464-VI).
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Так, згідно з підпунктом 65.10.8 пункту 65.10 статті 65 ПК України державна реєстрація (реєстрація) припинення підприємницької чи незалежної професійної діяльності фізичної особи або внесення до Державного реєстру запису про припинення такої діяльності фізичною особою не припиняє її зобов`язань, що виникли під час провадження підприємницької чи незалежної професійної діяльності, та не змінює строків, порядків виконання таких зобов`язань та застосування санкцій за їх невиконання.
Відповідно до підпункту 4 пункту 11.18 розділу ХІ Порядку обліку платників податків і зборів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 9 грудня 2011 року №1588 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 22 квітня 2014 року №462) (надалі також - Порядок №1588) державна реєстрація (реєстрація) припинення підприємницької чи незалежної професійної діяльності фізичної особи або внесення до Реєстру самозайнятих осіб запису про припинення такої діяльності фізичною особою не припиняє її зобов`язань, що виникли під час провадження підприємницької чи незалежної професійної діяльності, та не змінює строків, порядків виконання таких зобов`язань та застосування санкцій за їх невиконання.
Підпунктом 6 цього ж пункту Порядку №1588 визначено, що після державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізична особа продовжує обліковуватись у контролюючих органах як фізична особа - платник податків, яка отримувала доходи від провадження підприємницької діяльності.
Така фізична особа має забезпечити остаточні розрахунки з податків від провадження підприємницької діяльності, в установлені строки подати відповідному контролюючому органу декларацію за останній базовий податковий (звітний) період, в якій відображаються виключно доходи від проведення підприємницької діяльності.
Таким чином, позивач в розумінні норм Закону №2464-VІ до 07 лютого 2019 року був платником єдиного соціального внеску як фізична особа-підприємець, тому, в силу наведених вище положень Порядку №1588, припинення в установленому порядку підприємницької діяльності, як у даній справі згідно постанови Тернопільського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2014 року у справі №819/3374/13-а, не зумовлює припинення обов`язку Позивача зі сплати єдиного внеску за період провадження підприємницької діяльності.
Аналогічна правова позиція вже неодноразово висловлювалась Верховним Судом, прикладом чого є одна з останніх позицій, викладена  у постанові від 03 грудня 2020 року у справі № 440/1256/19.
За змістом пункту 1 частини другої статті 6 Закону № 2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Згідно з частиною п`ятою статті 8 Закону № 2464-VІ єдиний внесок для платників зазначених у статті 4 цього Закону встановлено у розмірі 22 відсотка до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VІ для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, єдиний внесок нараховується на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Отже, фізична особа-підприємець, яка господарську діяльність не веде та не отримує доходи, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу.
Слід зазначити, що метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування
Єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника (частина дванадцята статті 9 Закону № 2464-VІ).
Відповідно до частини другої, третьої статті 9 Закону № 2464-VI обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.
Обчислення єдиного внеску податковими органами у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до податкових органів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.
Виходячи із положень абзаців третього та п`ятого частини восьмої статті 9 Закону № 2464-VI платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.
Періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до податкового органу (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи.
Системний аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що платники єдиного внеску у розумінні норм Закону № 2464-VI зобов`язані подавати звітність із визначенням суми виплат (доходу), на які (який) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок, нараховувати та своєчасно сплачувати єдиний внесок.
Водночас, колегія суддів вважає необхідним зауважити, що неподання контролюючому органу звітності за єдиним внеском та невиконання у такий спосіб встановленого Законом № 2464-VI обов`язку не нівелює зміст та обсяг зобов`язання платника щодо належної сплати єдиного внеску та не має наслідком його невиконання.
Аналогічна правова позиція також висловлена Верховним Судом у постанові від 03 грудня 2020 року у справі № 440/1256/19.
Частиною четвертою статті 25 Закону № 2464-VI (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.
Процедуру нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування страхувальниками, визначеними Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», визначає Інструкція про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затверджена наказом Міністерства фінансів України від 20 квітня 2015 року №449 (надалі також - Інструкція №449).
Відповідно до пункту 1 розділу VІ Інструкції №449 до платників, які не виконали визначені Законом обов`язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення.
Абзацом 3 пункту 2 розділу VІ Інструкції №449 визначено, що сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені Законом, обчислена органами доходів і зборів у випадках, передбачених Законом, є недоїмкою.
Згідно з пунктом 3 розділу VІ Інструкції №449 органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.
У випадку, передбаченому абзацом другим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) приймається відповідним органом доходів і зборів протягом 10 робочих днів з дня, що настає за днем вручення платнику акта перевірки, а за наявності заперечень платника єдиного внеску до акта перевірки приймається з урахуванням висновку про результати розгляду заперечень до акта перевірки (у редакції вказаної норми на час виникнення спірних правовідносин).
Згідно з абзацами сьомим, восьмим, дев`ятим пункту 3 розділу VІ Інструкції №449 (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) у випадках, передбачених абзацами третім та/або четвертим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається (вручається):
платникам, зазначеним у підпунктах 1, 2 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 10 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій);
платникам, зазначеним у підпунктах 3, 4, 6 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 15 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій).
Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів на суму боргу, що перевищує 10 гривень.
Вимога про сплату боргу (недоїмки), крім загальних реквізитів, має містити відомості про розмір боргу, в тому числі суми недоїмки, штрафів та пені, обов`язок погасити борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк.
Вимога про сплату боргу (недоїмки) є виконавчим документом.
Згідно з абзацом 1 пункту 4 розділу VІ Інструкції №449 вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).
Отже, у разі наявності у платника на кінець календарного місяця недоїмки зі сплати єдиного внеску податковий орган на підставі даних звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи контролюючого органу формує та надсилає (вручає) платнику вимогу про сплату боргу (недоїмки) на суму такої недоїмки.
Надаючи правову оцінку висновку суду першої інстанції про те, що визначення недоїмки за єдиним внеском має здійснюватись виключно на підставі акта перевірки та за результатами проведеної перевірки, колегія суддів звертає увагу, що положеннями законодавства не передбачено обов`язкової та єдиної умови для формування вимоги (у разі наявності у платника на кінець календарного місяця недоїмки) проведення перевірки та складення за її результатами відповідного акту. Пунктом 3 розділу VІ Інструкції №449 було передбачено 10-денний строк для прийняття вимоги про сплату боргу (недоїмки) після вручення платнику акта перевірки виключно у випадку, коли виявлені у ході документальної перевірки дані свідчать про порушення платником нарахування єдиного внеску, що утворює самостійні підстави для донарахування податковими органами сум єдиного внеску.
Аналогічних висновків про те, що проведення перевірки та складання акта перевірки не є обов`язковою передумовою прийняття контролюючим органом вимоги про сплату недоїмки за єдиним внеском дійшов Верховний Суд у постановах від 10 грудня 2019 року у справі №826/25425/15, від 03 грудня 2020 року у справі № 440/1256/19.
Згідно з ч. 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Поряд з цим, колегія суддів, дослідивши усі наявні у справі докази у сукупності, приходить до висновку, що спірні вимоги по формі та змісту сформовані контролюючим органом з дотриманням вимог, передбачених Інструкцією №449. 
Колегією суддів не встановлено наявності будь-яких інших підстав, які б могли утворити самостійну підставу для визнання протиправним спірних актів індивідуальної дії.
Зважаючи на встановлені судом апеляційної інстанції обставини та беручи до уваги вимоги наведених вище норм, колегія суддів не вбачає підстав для залишення оскаржуваного судового рішення без змін.
Таким чином, судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, внаслідок чого суд вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити.
Додатково колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що, в силу вимог частини 5 статті 308 КАС України, суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.
Обставини щодо списання суми недоїмки, як наслідок поширення на позивача вимог пункту 9-15 Закону № 2464-VI (у редакції Закону № 592-ІХ), не становили предмет доказування у справі, оскільки не були покладені в обґрунтування заявлених позовних вимог та не були предметом даного позову. Відповідно позивач під час апеляційного розгляду справи фактично змінює підстави позову шляхом визначення нових, що є недопустимим в силу статті 308 КАС України.
Між тим, визнання спірних вимог про сплату боргу у даній справі законними не створює перешкод у реалізації позивачем права, наданого пунктом 9-15 Закону № 2464-VI (у редакції Закону № 592-ІХ).
За змістом частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Повне судове рішення складено 04.01.2021 року.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 вересня 2020 року задовольнити.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 вересня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Тернопільській області про скасування вимоги скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 .
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Колегія суддів:	О.В. Карпушова 	
 	Л.В. Губська 	
 	 О.В. Епель