УКРАЇНА
ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 670/372/20
Провадження № 22-ц/4820/437/21

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

31 березня 2021 року м. Хмельницький
Хмельницький апеляційний суд у складі
 
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
П`єнти І.В. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Талалай О.І.
секретар судового засідання Гриньова А.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 670/372/20 за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Хмельницького міського нотаріального округу Грици Лілії Миколаївни про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, за апеляційною скаргою ОСОБА_1  на рішення Віньковецького районного суду Хмельницької області від 14 січня 2021 року (суддя Волкова О.М.).
Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в:
У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Хмельницького міського нотаріального округу Грици Л.М. про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки.
В обґрунтування позову зазначалось, що 13.08.2018 приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Грица Л.М. посвідчено договір купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер 6820687000:05:006:0030.
Вказував, що про вказаний вище договір він дізнався у жовтні 2019 року. Від імені продавця при укладенні договору діяв представник ОСОБА_3 , та як зазначено в п. 2.1 договору купівлі-продажу земельної ділянки, продавець отримав від покупця до підписання договору грошові кошти в сумі 49900 грн, а підписання договору свідчить про факт повного розрахунку та відсутність у сторін претензій фінансового характеру одна до одної. 
Позивач вказує, що грошові кошти покупець продавцеві не передавала, тому на його думку, нотаріус вказаний пункт вписала виключно із чужих слів. Також позивач посилався на те, що договір купівлі-продажу від 13.08.2018 укладений під впливом помилки та за відсутності волевиявлення власника. Крім того, як зазначає позивач, фактично земельну ділянку було продано ОСОБА_2 , з якою ОСОБА_3 перебуває у дружніх відносинах досить тривалий час, в свою чергу позивач покупця не знає і ніколи не бачив.
Звертаючись до суду з позовом, позивач просив визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, кадастровий номер 6820687000:05:006:0030, що посвідчений 13.08.2018 приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Грица Л.М., зареєстрований в реєстрі за № 1238.
Рішенням Віньковецького районного суду Хмельницької області від 14 січня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не погоджується з рішенням суду першої інстанції, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом не було надано належної оцінки обставинам справи, встановлених у цивільній справі № 686/34079/19. Також судом не взято до уваги, що з метою заволодіння майном була утворена зловмисна домовленість учасників справи проти інтересів позивача, що є підставою відповідно до ст. 232 ЦК України, для визнання правочину недійсним. Вважає, що ним було правильно обрано спосіб захисту у спорі, що склався, а посилання суду на те, що він має можливість звернутись до суду з позовом про неналежне виконання договору доручення, не відповідає дійсності, оскільки апелянт уже звертався до суду з позовом про стягнення вартості земельної ділянки та безпідставно одержаних коштів.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, оскільки обставини, викладені в апеляційній скарзі не відповідають дійсності.
ОСОБА_2 також подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін, оскільки суд першої інстанції правильно дав правову оцінку обставинам справи, які мають вирішальне значення для правильного вирішення справи по суті.
Учасники справи в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про день, місце і час слухання справи повідомлені відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства.
Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що 24.05.2018 ОСОБА_1 надав ОСОБА_3 довіреність строком на три роки, до 24.05.2021, якою уповноважив останнього, зокрема, правом укладення та підписання договорів купівлі-продажу, визначаючи ціну та їх істотні умови на власний розсуд, розписуватись за нього, одержувати грошові кошти (а.с. 33)
13.08.2018 між ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діяв ОСОБА_3 (представник продавця), і ОСОБА_2 (покупцем) укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер 6820687000:05:006:0030, площею 2 га, яка знаходиться за адресою: Хмельницька область, Віньковецький район, Покутинецька сільська рада, цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства. Договір був посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Грицою Л.М. та зареєстрований у реєстрі за № 1238 (а.с. 32).
Пунктом 2.1 договору купівлі-продажу земельної ділянки визначено, що продаж вищевказаної земельної ділянки за домовленістю сторін вчиняється за 49 000 грн, які продавець отримав від покупця до підписання цього договору. Підписання цього договору сторонами свідчить про факт повного розрахунку та відсутність у сторін претензій фінансового характеру одна до одної.
Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною першою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3 ст. 203 ЦК).
Статтею 204 ЦК України презюмується правомірність правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Статтею 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться у п.19 постанови від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним.
Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться у п. 20 названої вище постанови, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.
Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.
Частиною першою статті 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до частини першої статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.
За змістом зазначеної норми закону необхідними ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою є: 1) наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і іншої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди; 2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; 3) вчинення представником дій в межах наданих йому повноважень.
Верховний Суд України в пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначив, що для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.
Для задоволення позовних вимог за статтею 232 ЦК України необхідно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє при цьому у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє.
Таким чином має бути доведена і домовленість з боку іншої сторони правочину.
Критерій «зловмисності» не залежить від того, чи був направлений умисел повіреного на власне збагачення чи заподіяння шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розходження волі довірителя та волевиявленням повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими, що є неприйнятними для довірителя.
Вищезазначене узгоджується з позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі № 638/2324/14-ц.
Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Частиною 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається на сторони.
Враховуючи те, що оспорюваним є договір купівлі-продажу земельної ділянки, підписанням якого сторони договору підтвердили факт здійснення повного розрахунку між ними за придбане нерухоме майно, цей договір було посвідчено нотаріусом у присутності сторін із роз`ясненням значення і умов вчиненого правочину та його правових наслідків, встановленням відповідності цього договору дійсним намірам сторін, про що зазначено в самому договорі, тому немає правових підстав для висновку про невідповідність оспорюваного договору вимогам закону та/або про укладення його представником позивача під впливом помилки чи внаслідок обману зі сторони відповідачів, чи внаслідок їх зловмисної домовленості, оскільки позивачем не доведено наявності для цього усіх необхідних ознак.
Крім того, пред`являючи позов про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним, позивач вказував, що кошти за цим договором він не отримував, проте, вказані обставини не можуть слугувати підставою для визнання договору недійсним.
Разом з тим, відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що приватний нотаріус є належним відповідачем за цими вимогами.
Проте колегія суддів з цим висновком суду не погоджується.
Відповідно до частин першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 статті 13 ЦПК України).
Здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи (частина перша статті 47 ЦПК України).
Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог (ч. 3 статті 175 ЦПК України.
Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (частина друга статті 48 ЦПК України).
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41).
Спір про визнання правочину недійсним розглядається як спір, пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача. Належними відповідачами у даній справі є особа, яка діяла від імені позивача, та особа, яка набула майно. 
Таким чином, зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені обставини справи підтверджують, що позивач має спір з фізичною особою, яка відчужила належне позивачу майно за довіреністю, та особа, яка придбала майно та зареєструвала за собою право приватної власності на земельну ділянку. Отже, позовні вимоги про визнання правочину недійсним не можуть бути звернені до приватного нотаріуса, якого позивач визначив співвідповідачем.
З огляду на викладене, оскільки позивач заявив позовні вимоги щодо визнання правочину недійсним як до належних, так і до неналежного відповідача (приватного нотаріуса), висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог, зокрема, до співвідповідача - приватного нотаріуса, є помилковим. А тому, рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог до приватного нотаріуса Хмельницького міського нотаріального округу Грици Л.М. підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні вимог до вказаного відповідача як неналежного, відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України.
Доводи апеляційної скарги про зловмисну домовленість відповідачів ґрунтується на припущеннях, що, відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України, є неприйнятним.
Інші доводи апеляційної скарги не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду і впливали на їх законність, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.
Рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Віньковецького районного суду Хмельницької області від 14 січня 2021 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог до приватного нотаріуса Хмельницького міського нотаріального округу Грици Л.М. скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні вимог до вказаного відповідача як неналежного.
В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 31 березня 2021 року.

Суддя-доповідач                                                І.В. П`єнта

Судді:                                                                А.П. Корніюк

       О.І. Талалай