Дата документу 10.02.2021 Справа № 335/7309/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 335/7309/20                           Головуючий у 1-й інстанції: Фетісов М. В.
Провадження №22-ц/807/693/21                                  Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2021 року
м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача  суддів:    за участю секретаря  	Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В.,  Остащенко О.В.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника адвоката Скрипки Олексія Володимировича на ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2020 року про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Вознесенівського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Акціонерне товариство «Таскомбанк», про скасування арешту майна боржника та заборони його відчуження, -

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2020 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Вознесенівського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Акціонерне товариство «Таскомбанк», про скасування арешту майна боржника та заборони його відчуження.

Позов обгрунтовує тим, що рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя по справі №2-2408/11 від 10 квітня 2012 року з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «ТАСкомбанк» стягнуто в солідарному порядку суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 486423,36 грн.

06 серпня 2012 року до Вознесенівського ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ в Запорізькій області надійшов виконавчий лист №2-2408/11 від 27 квітня 2012 року, виданий Жовтневим районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ТАСкомбанк» боргу в розмірі 486423,36 грн.

06 серпня 2012 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

26 вересня 2012 року державним виконавцем Вознесенівського ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ в Запорізькій області Рясною А.С. у виконавчому провадженні ВП33722548 винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження.

В результаті вжитих виконавцем заходів 26 червня 2013 року державним виконавцем відповідно до п.5 ч.1 ст.47, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу.

Постановою державного виконавця Орджонікідзевського ВДВС ЗМУЮ від 19 січня 2015 року знову відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №2-2408/11. 19 червня 2015 року виконавчий лист повернуто стягувачу на підставі п.5 ч.1 ст. 47, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження». 

Постановою державного виконавця Орджонікідзевського ВДВС ЗМУЮ від 24 липня 2015 року знову відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №2-2408/11. 26 лютого 2016 року виконавчий лист повернуто стягувачу на підставі п.5 ч.1 ст. 47, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження». 

При накладенні арешту у виконавчому провадженні ВП 33722548 від 26 вересня 2012 року, державним виконавцем Рясною А.С. обмежено право ОСОБА_1 у володінні, користуванні та розпорядженні майном, в тому числі тим, що може належати йому в майбутньому. В порушення положень ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», арешт з майна ОСОБА_1 при завершенні виконавчого провадження ВП 3322548, знятий не був.

Із урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 , просив суд:

Скасувати арешт майна боржника та заборону на його відчуження, накладений постановою державного виконавця Вознесенівського ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ в Запорізькій області від 26 вересня 2012 року в межах виконавчого провадження ВП №33722548 від 06 серпня 2012 року.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2020 року провадження у справі закрито. 

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 , адвокат Скрипка Олексій Володимирович, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для вирішення справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2020 року справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали не взяв до уваги, що наявність арешту (обтяження), накладеного на все майно позивача та заборона на його відчуження, порушує його права, обмежує права, в тому числі і на оформлення спадщини, оскільки після оформлення спадщини буде автоматично накладений арешт на все спадкове майно по виконавчому провадженні, яке завершене, що порушує право позивача на володіння, користування та розпорядження майном, яке буде належати йому на праві власності. Також зазначає, що суд не вжив заходів щодо належного повідомлення про дату, час тв місце розгляду справи, що позбавливо можливості ОСОБА_1 та його представника бути присутнім в судовому засіданні надавати пояснення у справі. 

Відзвиву на апеляційну скрагу в порядку ст. 360 ЦПК України до суду не надходило.

Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомденням про вручення судової повістки ( а. с. 95-97, а.с.100-101 ) до апеляційного суду не з`явились, про причини неявки суд не повідомили.

Від представника ОСОБА_1 – адвоката Скрипка О.В. надійшло клопотання про розгляд справи без учачсті ОСОБА_1 та представника ОСОБА_3 , скаргу підтримують в повному обсязі та просять її задовольнити. ( а.с.102 ).

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів ухвалила здійснювати розгляд апеляційної скарги за відсутності осіб, повідомлених належним чином про дату, час і місце розгляду справи, які не з`явилися в судове засідання, на підставі частини другої статті 372 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. 

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частні або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам в повній мірі не відповідає.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_1 є боржником у справі про стягнення заборгованості, й арешт накладений державним виконавцем на його майно в порядку виконання рішення суду ппро стягнення заборгованості, а тому, законом для боржника встановлений інший порядок захисту його майнових прав як сторони виконавчого провадження, зокрема шляхом оскарження дій, рішень чи бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом V11 ЦПК України..

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів, оскільки вони відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Відповідно до положень частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановлеому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених , невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Судом установлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя по справі №2-2408/11 від 10 квітня 2012 року з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «ТАСкомбанк» стягнуто в солідарному порядку суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 486423,36 грн. 

06 серпня 2012 року до Вознесенівського ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ в Запорізькій області надійшов виконавчий лист №2-2408/11 від 27 квітня 2012 року, виданий Жовтневим районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ТАСкомбанк» боргу в розмірі 486423,36 грн.

06 серпня 2012 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

26 вересня 2012 року державним виконавцем Вознесенівського ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ в Запорізькій області Рясною А.С. у виконавчому провадженні ВП33722548 винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження.

В результаті вжитих виконавцем заходів 26 червня 2013 року державним виконавцем відповідно до п.5 ч.1 ст.47, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу.

Постановою державного виконавця Орджонікідзевського ВДВС ЗМУЮ від 19 січня 2015 року знову відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №2-2408/11. 
19 червня 2015 року виконавчий лист повернуто стягувачу на підставі п.5 ч.1 ст. 47, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження». 

Постановою державного виконавця Орджонікідзевського ВДВС ЗМУЮ від 24 липня 2015 року знову відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №2-2408/11.

26 лютого 2016 року виконавчий лист повернуто стягувачу на підставі п.5 ч.1 ст. 47, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження». Арешт з майна ОСОБА_1 при поверненні виконавчого листа, знятий не був.

Відповідно до п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є обов`язковість судових рішень. 

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (ст. 18 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

За частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 19, 20 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.
Під час виконання судових рішень учасники справи мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Так, відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ст. 15 Закону України "Про виконавче провадження" сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник.

Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ.

Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

У пункті 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна" від 03 червня 2016 року № 5 роз`яснено, що у разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК (який кореспондується з розділом VII ЦПК України в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року). Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Така правова позиція висловлена і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 658/715/16-ц (провадження № 14-299цс18).

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України "Про виконавче провадження" (у редакції, чинній на момент звернення до суду з позовом) особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

При цьому в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. 

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. 

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено вимогами статті 60 Закону України "Про виконавче провадження" 1999 року.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 29 липня 2020 року у справі №161/3171/19 (провадження №61-2484св20).

В даній справі, боржник ОСОБА_1 посилається на те, що на теперішній час відсутнє відкрите виконавче провадження щодо стягнення з нього на користь відповідача ПАТ «Таскомбанк» заборгованості, однак арешт з майна позивача до теперішнього часу не знято, враховуючи, що на теперішній час відсутнє будь-яке майно, яке б належало йому на праві власності, однак не скасований арешт при завершенні виконавчого провадження, унеможливлює оформлення ним спадщини, тобто, він не має можливості вільно реалізувати своє право власності на спадкове майно. Посилаючись на ст. 317, 319 ЦК України, якими передбачено право власника на власний розсуд володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном, вважає, що має право на зняття арешту з майна відповідно до ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження".

Однак, ч. 1 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження" наділяє виключним правом на звернення до суду з позовом про зняття арешту з майна особу, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові.

Оскільки встановлено, що позивач ОСОБА_1 є боржником у справі про стягнення заборгованості, й арешт накладено державним виконавцем на майно в порядку виконання рішення суду про стягнення заборгованості, а тому, він не може витступати позивачем у даній справі і така справа не підлягаї розгляду в позовному провадженні. Законом для боржника встановлений інший порядок захисту їх майнових прав як сторони виконавчого провадження – шляхом оскарження дій, рішень чи бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

У разі пред`явлення до суду такого позову в порядку цивільного судочинства суддя має відмовити у відкритті провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 122 ЦПК, а, помилково прийнявши позов до розгляду, під час судового розгляду суд має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 205 ЦПК.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про закриття провадження у справі є обґрунтованим, оскільки арешт накладено з метою забезпечення виконання рішення суду, а тому він не може виступати позивачем в даній справі і така справа не підлягає розгляду в позовному провадженні.

Доводи апеляційної скарги грунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм процесуального права і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, яким суд першої інстанції надав належну правову оцінку виклавши її в мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Щодо аргументів апелянта з приводу неналежного повідомлення його про розгляд справи судом, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч.5 ст. 187 ЦПК України, ухвала про відкриття провадження у справі постановляється з додержанням вимог частини п`ятої статті 128 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 128, 130 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик.

Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час, місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

В той же час, Європейський суд з прав людини зазначив, що принцип рівності сторін, один зі складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом (п.23 рішення від 08 квітня 2010 року у справі «Gurepka v. Ukraine (№2)»).

ЄСПЛ зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене в параграфі 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене сменсу, якби сторона у спарві не булла повідомлена про слухання таким чином, щою мати можливість братии участь у ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, установлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату й місце проведення засідання, а й мати достатньо часу, щоб устигнути підготуватися до справи. (п.п.25,27 рішення від 13 грудня 2011 року у справі «Trudov v. Russia»).

Нормами ч.2 ст. 211 ЦПК України передбачено, що про місце дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

Ухвалою Ленінського районного суду від 12 листопада 2020 року було відкрито провадження у даній справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного провадження з повідомленням  ( викликом) сторін на 02 грудня 2020 року на 10.00 годину. (а.с. 46).

Разом з тим, наявні у справі докази свідчать про відсутність належного повідомлення позивача ОСОБА_1 , його представника адвоката Скрипки О.В. про місце, дату і час розгляду справи у суді першої інстанції, оскільки рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (судової повістки) повернулося до суду з відмідкою «адресат відсутній за вказаною адресою». (а.с. 48-49). 

Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1 не був належним чином повідомленим про дату, час місце розгляду справи в цій частині є обгрунтованими.

Між тим, відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Неповідомлення судом першої інстанції позивача ОСОБА_1 належним чином про час та місце судового розгляду даної справи, не давало суду підстав для постановлення оскаржуваної ухвали в судовому засіданні 02 грудня 2020 року, що у відповідності до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про закриття провадження у справі. 

Керуючись ст. 367, 368, 374,375,376,381,382,383,384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , адвоката Скрипки Олексія Володимировича задовольнити частково. 

Ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2020 року у цій справі, скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Вознесенівського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Акціонерне товариство «Таскомбанк», про скасування арешту майна боржника та заборони його відчуження, закрити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повна постанова складена 12 лютого 2021 року.

Головуючий, суддя         Суддя         Суддя
Подліянова Г.С.         Гончар М.С.         Маловічко С.В.