Постанова
Іменем України
9 лютого 2021 року  
м. Київ
справа № 754/2480/18
провадження № 51-4230км20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого	ОСОБА_1 ,	
суддів	ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,	
за участю: секретаря судового засідання	  ОСОБА_4 ,	
засудженого	ОСОБА_5 ,	
захисника	ОСОБА_6 ,	
прокурора	ОСОБА_7 ,	
розглянув у судовому засіданні касаційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції, та захисника ОСОБА_6 на ухвалу Київського апеляційного суду від 21 липня 2020 року щодо 
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя м. Києва, 
засудженого за вчинення злочину, передбаченого частиною 1 статті 121 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Обставини справи 

1.  Деснянський районний суд м. Києва вироком від 3 лютого 2020 року засудив ОСОБА_5 за частиною 2 статті 15, частиною 1 статті 115 КК та призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.
2.  Суд визнав доведеним, що засуджений 14 грудня 2017 року приблизно о 21 годині поблизу будинку № 17 на проспекті Маяковського в м. Києві під час конфлікту умисно завдав ОСОБА_8 одного удару ножем у шию, заподіявши тому тяжких тілесних ушкоджень, після чого покинув місце події. Потерпілого було доставлено до медичного закладу, де йому було надано медичну допомогу, що врятувало його життя.
3.  Апеляційний суд м. Києва ухвалою від 21 липня 2020 року змінив вирок суду першої інстанції, перекваліфікував дії засудженого на частину 1 статті 121 КК та призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років. 
Вимоги і доводи касаційних скарг 

4.  У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на частину 1 статті 438Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК), просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
5.  Прокурор вважає, що, змінюючи вирок суду першої інстанції, апеляційний суд не виклав суті зміненого обвинувачення, що призвело до істотного порушення вимог КПК. 
6.  Він вказує, що апеляційний суд не провів належного аналізу обставин справи та дійшов неправильного висновку недоведеність прямого умислу у засудженого на вбивство потерпілого. На його думку, обставини події свідчать про те, що засуджений мав намір убити потерпілого, однак не довів умислу до кінця з причин, що не залежали від його волі, а тому його діяння неправильно кваліфіковано за частиною 1 статті 121 КК, що потягло за собою невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення. 
7.  Захисник у касаційній скарзі, посилаючись на пункти 2, 3 частини 1 статті 438 КПК, просить змінити ухвалу апеляційного суду в частині призначеного покарання, зменшити строк покарання до 5 років позбавлення волі та звільнити засудженого від його відбування з випробування на підставі статті 75 КК.    
8.  Він стверджує, що апеляційний суд призначив занадто суворе покарання, яке не відповідає тяжкості злочину та особі засудженого, не врахувавши належним чином пом`якшуючих обставин та позитивних даних про особу засудженого, який раніше не судимий, є учасником бойових дій, здобув вищу освіту за період досудового і судового слідства, а також не зваживши на незадовільний стан здоров`я засудженого.
9.  До початку судового розгляду захисник також подав заперечення на касаційну скаргу сторони обвинувачення, в якому просив Суд відмовити в її задоволенні. 
Позиції  учасників касаційного розгляду 

10.  Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду. Клопотань про відкладення розгляду до суду касаційної інстанції не надходило. 
11.  У судовому засіданні прокурор підтримав доводи касаційної скарги сторони обвинувачення та просив її задовольнити, а в задоволенні скарги захисника – відмовити.
12.  Засуджений та захисник просили Суд задовольнити касаційну скаргу адвоката ОСОБА_6 та відмовити в задоволенні касаційної скарги прокурора. 
Оцінка Суду

13.  Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, засудженого та захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши наведені у скаргах доводи, Суд касаційної інстанції дійшов висновку, що в задоволенні касаційних скарг належить відмовити.
Щодо касаційної скарги сторони обвинувачення
14.  У касаційній скарзі прокурор не погоджується з кваліфікацією апеляційним судом діяння та вважає, що дії засудженого належить кваліфікувати за частиною 2 статті 15, частиною 1 статті 115 КК. 
15.  Відповідно до частини 1 статті 115 КК вбивство – це умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. За змістом статті 24 КК наявність вини у формі умислу передбачає, що особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала або свідомо припускала їх настання.
16.  Відповідно до пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 7 лютого 2003 року № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого (частина 2 статті 121 КК), суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до її настання характеризується необережністю.
17.  При цьому пункт 4 вищевказаної постанови, зокрема, визначає, що замах на злочин може бути вчинено лише з прямим умислом (коли особа усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання).
18.  Отже, якщо винний діяв з непрямим умислом, допускаючи можливість як заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю, так і настання смерті, він не може нести відповідальність за замах на вбивство. Відповідальність у цих випадках повинна наставати лише за наслідки, які фактично було заподіяні. 
19.  Згідно з частиною 3 статті 62 Конституції України та статтею 17 КПК обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Для додержання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який сумнів був спростований фактами, встановленими на підставі доказів, і єдиною версією, якою безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною у пред`явленому обвинуваченні. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожен елемент складу злочину, який визначає його кваліфікацію за кримінальним законом.
20.  У цій справі, змінюючи вирок суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що сторона обвинувачення не спростувала версії засудженого про те, що він не мав умислу вбивати потерпілого, один раз змахнув ножем у напрямку верхньої ділянки тіла потерпілого, не відчув, що поранив останнього, крові не бачив, розвернувся і пішов додому. За встановленого судами перебігу подій Суд погоджується з висновком апеляційного суду про недоведеність умислу на вбивство в засудженого. Враховуючи такий висновок, Суд не вважає за необхідне розглядати довід сторони обвинувачення про те, що надання своєчасної медичної допомоги було тією причиною, з якої засуджений не довів свій умисел на вбивство до кінця.
21.  Суд погоджується з висновком апеляційного суду про те, що така поведінка засудженого до, під час та безпосередньо після вчинення злочину свідчить про відсутність у нього умислу на вбивство потерпілого та доводить, що він діяв з непрямим умислом, допускаючи можливість заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю потерпілого, а тому повинен нести відповідальність лише за фактично заподіяні наслідки.
22.  Керуючись вимогами цих положень, суд обґрунтовано кваліфікував дії засудженого за частиною 1 статті 121 КК.
23.  На думку Суду, таке застосування закону є правильним і ґрунтується на безпосередньо досліджених доказах, оцінених відповідно до правил статті 94 КПК, і не суперечить усталеній судовій. 
Щодо касаційної скарги сторони захисту
24.  Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують. 
25.  Ухвалюючи свій вирок, апеляційний суд урахував, зокрема, тяжкість злочину, а також обставини, що характеризують особу засудженого, а саме: він вперше притягується до кримінальної відповідальності, за місцем проживання характеризується посередньо, отримав диплом бакалавра Київського університету культури, є учасником бойових дій, на спеціалізованих обліках не перебуває. Суд також суд врахував думку потерпілого, який просив призначити покарання, пов`язане з позбавленням волі. Обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання, апеляційний суд не встановив.
26.  Таким чином, суд апеляційної інстанції призначив засудженому покарання, що є наближеним до мінімального розміру, встановленого санкцією частини 1 статті 121 КК. 
27.  За правилами статті 75 КК, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
28.  Законодавець надав дискреційні повноваження судам у визначенні можливості застосовувати статтю 75 КК, однак апеляційний суд, діючи в межах своїх повноважень,   не встановив підстав для застосування цього положення.
29.  Суд вважає, що апеляційний суд не порушив вимог статей 50, 65 КК, а призначене засудженому покарання відповідає визначеним законом меті та загальним засадам. 
30.  Ураховуючи наведене, Суд відхиляє доводи сторони захисту щодо невідповідності призначеного засудженому покарання тяжкості злочину та особі засудженого через суворість і залишає касаційну скаргу захисника без задоволення.
На підставі викладеного, керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Ухвалу Київського апеляційного суду від 21 липня 2020 року щодо  ОСОБА_5  залишити без зміни, а касаційні скарги прокурора і захисника – без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                        ОСОБА_2                                        ОСОБА_3