Справа № 131/655/18
Провадження № 22-ц/801/121/2021
Категорія: 31
Головуючий у суді 1-ї інстанції Олексієнко О. Ю.
Доповідач:Оніщук В. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2021 року	Справа № 131/655/18	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача: Оніщука В.В.,
суддів: Рибчинського В.П., Голоти Л.О.,

учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 , 
відповідач:  ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником – адвокатом Головенко Євгеном Васильовичем на додаткове рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 26 жовтня 2020 року, постановлене у складі судді Олексієнка О.Ю., в залі суду,

встановив:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої кримінальним правопорушенням.
Позовні вимоги мотивовано тим, що згідно з вироком Іллінецького районного суду Вінницької області від 24.11.2017 відповідача ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України та призначено йому покарання у виді 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (1700 грн.) При цьому ОСОБА_2 звільнено від призначеного йому покарання на підставі п. «д» ст. 1 та ст. 2 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22 грудня 2016 року.
Внаслідок неправомірних дій відповідача, а саме завданням ОСОБА_1 тілесних ушкоджень, з 03.06.2017 по 15.06.2017 остання перебувала на стаціонарному лікуванні в Іллінецькій ЦРЛ. Оскільки позивач являється фізичною - особою підприємцем, в період перебування на лікуванні вона була позбавлена можливості здійснювати свою підприємницьку діяльність та не одержала доходи, які могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене. Відтак, у зв`язку з фактичним припиненням можливості ведення підприємницької діяльності позивачу було завдано збитки в сумі 9 924,32 грн. Крім того, під час перебування на стаціонарному лікуванні у Іллінецькій ЦРЛ ОСОБА_1 було витрачено кошти на суму 3 592,73 грн.
Окрім матеріальної шкоди, неправомірними суспільно - небезпечними діями відповідача, ОСОБА_1 також завдано немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які позначили негативні зміни у її житті, чим було заподіяно моральну шкоду, яку позивач оцінила у розмірі 150 000 грн.. 
Таким чином, у зв`язку з тим, що відповідач завдану матеріальну та моральну шкоду, добровільно відшкодовувати не бажає, ОСОБА_1 звернувшись в суд з даним позовом, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просила стягнути з відповідача на її користь 13 746, 70 грн. матеріальної шкоди та моральну шкоду в розмірі 150 000 грн., а також стягнути судові витрати.
Рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 01 вересня 2020 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5 093,72 грн. матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 20 000 грн. моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
Повернуто з державного бюджету ОСОБА_1 704,80 грн. помилково сплаченого судового збору.
Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи матеріальну шкоду, суд першої інстанції виходив з документально підтверджених доказів про придбання позивачем ліків та супутніх витрат пов`язаних з лікуванням у розмірі 5 093,72 грн. Стягуючи моральну шкоду, місцевим судом враховано, що вина відповідача у вчиненні ним злочинних дій, направлених на заподіяння здоров`ю позивача, доведена вироком суду, який набрав законної сили. Завдані злочинними діями відповідача позивачу тілесні ушкодження, які за критерієм небезпеки для життя є легкого ступеня тяжкості тілесними ушкодженнями, мають причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою відповідача і моральною шкодою, яку він завдав позивачу, що виразилась у душевних стражданнях позивача, яких вона зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї, а також у фізичному болю та стражданнях, яких вона зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я. Отримані пошкодження змусили позивача вживати додаткові заходи для відновлення свого здоров`я, а саме проведення лікування, тілесні ушкодження мали видимий характер, а тому суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 20 000 грн.
Додатковим рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 26 жовтня 2020 року заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Головенка Євгена Васильовича задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1 074,5 грн. 
Задовольняючи заяву представника позивача суд першої інстанції виходив з того, що сплата позивачем гонорару адвокату підтверджується копією квитанції №N1F485129M від 01.09.2020 на суму 7 000 грн. Також у додатковому рішенні зазначено, що зважаючи на те, що адвокатом Головенко Є.В. було надано заяву про стягнення з відповідача судових витрат, зокрема й на професійну правничу допомогу та були надані докази понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу, з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , у відповідності до положень статті 141 ЦПК України, слід стягнути 1 074,5 грн. витрат на професійну правничу допомогу, що є пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Не погодившись із вказаним додатковим рішенням суду, представником ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, у якій зазначено, що вказане рішення суду є неогрунтованим, ухваленим з порушенням норм процесуального права та без урахування усіх обставин справи, а відтак підлягає скасуванню. 
Також у апеляційній скарзі зазначено, що місцевим судом не в повній мірі враховано, що спір виник внаслідок неправильних дій відповідача, перебування даної цивільної справи в провадженні суду протягом майже 3 років та той факт, що відповідач затягував розгляд справи, а саме 12.07.2018 подав заяву про відкладення розгляду справи, а 14.04.2020 не з`явився в судове засідання і в подальшому доказів поважності причини своєї неявки суду не надав. 
В апеляційній скарзі позивач просить скасувати додаткове рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 26 жовтня 2020 року та прийняти нове рішення, яким заяву представника позивача задовольнити та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7 000 грн. 
На апеляційну скаргу надійшов відзив ОСОБА_2 у якому зазначено, про безпідставність скарги та законність і обгрунтованість додаткового рішення. 
Апеляційна скарга на підставі ст. 369 ЦПК України розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Додаткове рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону відповідає. 
Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. 
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини першої статті 133 ЦПК України).
Частиною 2 ст. 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Положеннями ч. 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Вирішуючи питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу необхідно виходити із положень ст. 137 ЦПК України.
Позивачем на підтвердження понесених витрат було надано Договір про надання правової допомоги, укладений між адвокатом Головенко Є.В. та позивачем ОСОБА_1 від 18.12.2017, відповідно до якого адвокат зобов`язався надати правову допомогу клієнту.
У п. 3.1 «г» вказаного Договору зазначено, що клієнт зобов`язаний оплачувати послуги адвоката в порядку та на умовах, визначених цим договором. 
Також 31.08.2020 між сторонами було укладено додаткову угоду №1 до Договору про надання правової допомоги від 18.12.2017, згідно з п. 1 якої викладено п. 4.1 та 4.2 Договору про надання правової допомоги від 18.12.2017 у новій редакції.
На виконання умов вказаного договору представником позивача надано акт виконаних робіт та розрахунок вартості послуг адвоката від 31.08.2020 (а.с. 119) і квитанцію №N1F485129M від 01.09.2020 на суму 7 000 грн. (а.с. 119-120) 
Ухвалюючи рішення про стягнення судових витрат, пов`язаних із наданням професійної правничої допомоги в розмірі 1 074,5 грн., суд першої інстанції виходив з того, що саме така сума підлягає стягненню як пропорційна задоволеним позовним вимогам.
Як зазначено вище, ч. 2 ст. 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Таким чином, керуючись принципом пропорційності, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката.
Отже, ухвалюючи додаткове рішення у справі та зменшивши судові витрати позивача на професійну правничу допомогу до 1 074,5 грн. місцевий суд, посилаючись на ст. 141 ЦПК України, дійшов вірного висновку про те, що судові витрати саме в такому розмірі є пропорційними розміру задоволених позовних вимог і підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.
Щодо викладених в апеляційній скарзі посилань на тривалий розгляд справи та неналежне виконання відповідачем процесуальних обов`язків, зокрема, затягування розгляду справи шляхом подачі клопотання про відкладення судового засідання та неповідомлення про причини неявки в судове засідання, то дані посилання не заслуговують на увагу, оскільки доказів того, що мало місце зловживання стороною процесуальними правами, матеріали справи не містять.
Також, в даному випадку не є підставою для покладення на відповідача судових витрат у повному обсязі посилання на те, що спір виник внаслідок неправильних дій сторони, оскільки за вчинені відповідачем дії на нього накладено покарання за вироком суду, а також стягнуто відповідний розмір матеріальної та моральної шкоди. 
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що за змістом ч.9 ст. 141 ЦПК України, на яку зроблено посилання в апеляційній скарзі, покладення на сторону судових витрат повністю або частково, є правом, а не обов`язком суду. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі, що є пропорційним розміру задоволених позовних вимог.
Отже, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване додаткове рішення суду першої інстанції – без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд,
постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником – адвокатом Головенко Євгеном Васильовичем, залишити без задоволення, а додаткове рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 26 жовтня 2020 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач: В. В. Оніщук

Судді: В. П. Рибчинський

Л. О. Голота