Постанова 
Іменем  України
 
20 січня 2021 року
м. Київ
 
справа № 522/7647/15-ц
 
провадження № 61-19280св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника  ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - на рішення Приморського районного суду м. Одеси                      від 15 листопада 2018 року у складі судді Чернявської Л. М. та постанову Одеського апеляційного суду від 17 вересня 2019 року у складі колегії суддів: Таварткіладзе О. М., Заїкіна А. П., Погорєлової С. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.    Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом                                 до ОСОБА_2 про витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності.
Позовна заява мотивована тим, що 01 серпня 2006 року між нею та акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» (далі - АППБ «Аваль»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»), укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав ОСОБА_1 кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 96 700,00 дол. США зі строком повернення до 01 серпня 2016 року.
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором01 серпня 2006 року між ними укладено іпотечний договір, відповідно до якого вона передала в іпотеку банку однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 39,4 кв. м. Таким чином, іпотекодержателем за іпотечним договором був АППБ «Аваль». 
29 квітня 2014 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Стандарт» (далі - ПАТ «КБ «Стандарт»)укладено та посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кисельовою Н. В. договір про відступлення права вимоги за вказаними вище кредитним та іпотечним договорами, укладеними між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 .
У подальшому, з отриманої з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна інформації вона дізналася, що станом на 10 вересня 2014 року іпотекодержателем за вказаним іпотечним договором був  ОСОБА_4  на підставі договору про відступлення права вимоги за договорами іпотеки від 29 квітня 2014 року, посвідченим приватнимнотаріусом Київського міського нотаріального округу, а 11 вересня 2014 року право власності на квартиру, яка є предметом іпотечного договору, набув  ОСОБА_5  на підставі договору купівлі-продажу квартири, що укладався на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, яке міститься                  в іпотечному договорі. 17 вересня 2014 року право власності на квартиру                     АДРЕСА_1 , набула  ОСОБА_2           на підставі договору купівлі-продажу квартири від 17 вересня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Немм О.В., укладеного з  ОСОБА_5 
ОСОБА_1 зазначала, що перехід права власності на вищевказану квартиру відбувся незаконно, тому просила суд: витребувати із незаконного володіння ОСОБА_2 на її користь однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , площею 39,4 кв. м; визнати за нею право власності на вказану квартиру.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 листопада                    2018 року позов задоволено. 
Витребувано із володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , площею 39,4 кв. м. 
Визнано за ОСОБА_1 право власності на вказану квартиру. 
Вирішено питання про судові витрати. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що, зважаючи на наявність нескасованого рішення Печерського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2016 року у справі № 757/27380/16-ц, яким визнано недійсним договір відступлення права вимоги за кредитним договором від 01 серпня                     2006 року, укладений 29 квітня 2014 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «КБ «Стандарт»,  спірна квартира внаслідок укладених                                 у подальшому договорів з відступлення права вимоги за іпотечним договором від 01 серпня 2006 року вибула з володіння позивача поза                    її волею.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 17 вересня 2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - залишено без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 листопада                    2018 року залишено без змін. 
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що ОСОБА_1 оскаржила правомірність укладення 29 квітня 2014 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «КБ «Стандарт» договору про відступлення права вимоги за кредитним договором від 01 серпня 2006 року, а рішенням Печерського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2016 року у справі № 757/27380/16-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 11 травня    2017 року, вищевказаний договір про відступлення права вимоги за кредитним договором визнано недійсним, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення вимог іпотекодавця та витребування майна з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 , яка придбала вказану квартиру у фізичної особи ОСОБА_6 , що набув право власності на квартиру, придбавши її за договором купівлі-продажу у ОСОБА_4 , який розпорядився квартирою як іпотекодержатель, набувши право вимоги на підставі недійсного договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки                            від 29 квітня 2014 року у ПАТ «КБ «Стандарт». 
При цьому суд, з урахуванням встановлених преюдиційних обставин та наявності судового рішення від 31 жовтня 2016 року у справі                           № 757/27380/16-ц, вірно зазначив, що спірна квартира вибула з володіння позивача поза її волею.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У жовтні 2019 року представник  ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду                       від 07 листопада 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано цивільну справу 522/7647/15-ц з Приморського районного суду м. Одеси. 
Зупинено дію рішення Приморського районного суду м. Одеси                                 від 15 листопада 2018 року та постанови Одеського апеляційного суду                     від 17 вересня 2019 рокудо закінчення касаційного провадження. 
 
11 грудня 2019 року  справа надійшла до Верховного Суду. 
 
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями                       від 11 грудня 2019 року визначено колегію суддів для розгляду указаної справи у складі суддів: Штелик С. П. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Сімоненко В. М.
 
У грудні 2019 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_1 про відвід колегії суддів Верховного Суду у складі: Штелик С. П., Калараша А. А., Сімоненко В. М.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного судувід 16 січня 2020 року у задоволенні заяви                 ОСОБА_1 про відвід колегії суддів Верховного Суду у складі:                        Штелик С. П., Калараша А. А., Сімоненко В. М., відмовлено, заяву визнано необґрунтованою. 
Заяву ОСОБА_1 про відвід колегії суддів Верховного Суду у складі: Штелик С. П., Калараша А. А.,  Сімоненко В. М., передано для вирішення зазначеного питання, у порядку, передбаченому частиною першою статті 33 ЦПК України, іншому судді.
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду                   від 31 січня 2020 року у задоволенні заяви  ОСОБА_1 про відвід колегії суддів Верховного Суду у складі: Штелик С. П., Калараша А. А.,                  Сімоненко В. М.,  відмовлено.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного судувід 02 квітня 2020 року задоволено заяву представника  ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - про повернення судового збору.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного судувід 10 квітня 2020 року цивільну справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами у складі колегії з п`яти суддів. 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 квітня 2020 року зупинено касаційне провадження у справі № 522/7647/15-ц (провадження № 61-19280св19) до закінчення перегляду в касаційному порядку справи № 757/27380/16-ц (провадження № 61-12136св18) за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», ПАТ «КБ «Стандарт», треті особи:                    ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , про визнання недійсним договору відступлення права вимоги, за касаційними скаргами ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та представника ОСОБА_2 -                      ОСОБА_7 - на рішення Печерського районного суду м. Києва                               від 31 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 11 травня 2017 року. 
 
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 грудня 2020 року справа передана судді-доповідачеві Луспенику Д. Д., у зв`язку з обранням судді Штелик С. П. до Великої Палати Верховного Суду. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що спірна квартира належить відповідачу на законній підставі, оскільки набута нею за договором купівлі-продажу від 17 вересня 2014 року, що є дійсним (презумпція правомірності правочину). 
До участі у справі не залучено первісного іпотекодержателя - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».  
Боржник не є стороною договору щодо відступлення права вимоги, тому визнання ним такого правочину недійсним є неналежним способом захисту прав. 
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2016 року                    у справі № 757/27380/16-ц не може вважатися преюдиційним для вирішення цієї справи, оскільки ним не встановлено, яким чином договір відступлення права вимоги, укладений 29 квітня 2014 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «КБ «Стандарт», порушує права позивача. Крім того, виконання цього рішення зупинено судом касаційної інстанції. 
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 
 
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки обставин, встановлених рішенням Печерського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2016 року у справі                         № 757/27380/16-ц, що не є предметом касаційного перегляду у цій справі. Зупинення касаційним судом виконання рішень не впливає на набрання ними законної сили.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ОСОБА_1  на підставі договору купівлі-продажу від 25 травня 2005 року, посвідченого Другою Одеською державною нотаріальною конторою, придбала однокімнатну квартиру    АДРЕСА_1 , загальною площею 39,4 кв. м. 
 
01 серпня 2006 року між ОСОБА_1 та АППБ «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», укладено кредитний договір, за умовами якого банк надавав позичальнику ОСОБА_1 кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 96 700,00 дол. США зі строком повернення до 01 серпня 2016 року. 
01 серпня 2006 року з метою забезпечення виконання зобов`язань                         за вищевказаним кредитним договором між позивачем та банком укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рудницькою Ю. О., зареєстрований в реєстрі за № 212, відповідно до якого іпотекодавець ОСОБА_1 передала в іпотеку банку однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 39,4 кв. м.
 
29 квітня 2014 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «КБ «Стандарт» укладено та посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кисельовою Н. В. договір про відступлення права вимоги за вказаними вище кредитним та іпотечним договорами, укладеними між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 .
 
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна станом на 10 вересня 2014 року іпотекодержателем за вказаним іпотечним договором вказано ОСОБА_4 на підставі договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 29 квітня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кисельовою Н. В.
 
11 вересня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу квартири, що укладався на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, яке міститься в іпотечному договорі, відповідно до якого право власності на квартиру, яка  є предметом іпотечного договору, було набуто ОСОБА_5 
 
17 вересня 2014 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 , набуто ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 17 вересня 2014 року, укладеного               з ОСОБА_5 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Немм О. В.
 
Не погоджуючись з тим, що право власності на квартиру було переоформлено без її згоди на інших осіб, позивач оспорила до суду договір про відступлення права вимоги за кредитним договором від 01 серпня     2006 року, укладеним між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «КБ «Стандарт». 
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2016 року                  у справі № 757/27380/16-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 11 травня 2017 року, вищевказаний договір про відступлення права вимоги за кредитним договором визнано недійсним.
 
2.    Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга представника  ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.
 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд                             і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи                           чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної                в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
 
Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини                         і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду                                             на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.
 
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи                  на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання                        або оспорювання. 
 
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового                               або майнового права та інтересу.
Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом,               що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
 
Частиною четвертою статті 41 Конституції України гарантовано, що ніхто                не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
 
Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
 
Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
 
Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка                   не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
 
Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК України, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване                     у добросовісного набувача.
 
Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.   
 
Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
 
Частиною першою статті 388 ЦК України закріплено право власника                        на витребування майна від добросовісного набувача у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Відповідно до пункту 5.5. договору іпотеки від 01 серпня 2006 року                      у випадку невиконання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя про усунення порушення зобов`язання за цим або кредитним договором                у встановлений іпотекодержателем строк, такі вимоги задовольняються за рахунок предмета іпотеки.
 
Згідно з пунктом. 5.1. договору іпотеки цей договір відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку», є договором про задоволення вимог іпотекодержателя на підставі якого іпотекодержатель на власний розсуд може: згідно зі статтею 37 Закону України «Про іпотеку» набути право власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язань іпотекодавця за кредитним договором. В цьому випадку цей договір (застереження пункт 5.5.1) є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки; згідно зі статтею 38 Закону України «Про іпотеку» продати предмет іпотеки будь-якій особі покупцеві, при цьому ціна продажу предмету іпотеки може бути встановлена за вибором іпотекодержателя або в розмірі заставної вартості предмета іпотеки, визначеної в пункті 1.3. цього договору або на підставі оцінки майна, що підготовлена незалежним суб`єктом оціночної діяльності. Договір купівлі-продажу, укладений у відповідності до цього пункту є правовою підставою для реєстрації права власності покупця на нерухоме майно, що було предметом іпотеки.
 
Таким чином, умовами договору іпотеки від 01 серпня 2006 року було передбачено право іпотекодержателя за наявності порушення виконання боржником (іпотекодавцем) умов кредитного або іпотечного договорів, задовольнити свої вимоги за рахунок предмету іпотеки в тому числі шляхом продажу іпотекодержателемпредмету іпотеки будь-якій особі покупцеві.
 
Отже, ОСОБА_1 , підписавши іпотечний договір на таких умовах, дала згоду на продаж переданого нею в іпотеку майна - квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 39,4 кв. м, при настанні певних обставин, зокрема, порушення виконання боржником (іпотекодавцем) зобов`язань за кредитним або іпотечним договором (існування непогашеної заборгованості).
 
При цьому звернення стягнення на предмет іпотеки має іпотекодержатель або особа, яка у встановленому порядку набула права іпотекодержателя (право вимоги за іпотечним договором, предметом якого є спірна квартира).
 
Судом установлено, що відчуження іпотекодержателем, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» права вимоги іншій особі, а саме ПАТ «КБ «Стандарт»,                          за кредитним договором від 01 серпня 2006 року та іпотечним договором                від 01 серпня 2006 року за умовами зазначених договорів не потребує згоди боржника та іпотекодавця ОСОБА_1 .
 
Однак в будь-якому разі відчуження права вимоги іншій особі за кредитним та іпотечним договорами, які укладені між банком та ОСОБА_1 , має відповідати вимогам законодавства.
 
За таких умов особу, яка набула права вимоги за кредитним та іпотечним договором, можна вважати належним правонаступником іпотекодержателя і у разі реалізації останнім права на звернення стягнення на предмет іпотеки в досудовому порядку шляхом відчуження іпотечного майна іншій особі покупцеві згідно зі статтею 38 ЗаконуУкраїни «Про іпотеку», вважати, що таке відчуження предмета іпотеки, урозумінні умов іпотечного договору, відбулося за волевиявленням іпотекодавця.
 
Укладаючи іпотечний договір, іпотекодавець виходила виключно                                  із законності дій самого іпотекодержателя, як в частині наявності підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, так і в частині передачі права вимоги за іпотечним договором іншій особі.
 
Верховний Суд установив, що постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 грудня 2020 року у справі № 757/27380/16-ц касаційну скаргу ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та касаційну скаргу представника ОСОБА_2 -                    ОСОБА_7 - задоволено. 
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2016 року                 та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 11 травня 2017 року скасовано.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»,                ПАТ «КБ «Стандарт» про визнання недійсним договору відступлення права вимоги відмовлено (провадження № 61-12136св18).
 
Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили,             не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
 
Отже, постановою Верховного Суду від 16 грудня 2020 року не встановлено підстав для визнання недійсним договору відступлення права вимоги                   за кредитним договором від 01 серпня 2006 року з ОСОБА_1 , укладеного 29 квітня 2014 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «КБ «Стандарт».
Таким чином, у подальшому звернення іпотекодержателем стягнення на предмет іпотеки відбулося за волевиявленням іпотекодавця.
Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1  вважала, що спірна квартира внаслідок укладення договорів з відступлення права вимоги                   за іпотечним договором від 01 серпня 2006 року після договору відступлення права вимоги за кредитним договором від 01 серпня 2006 року, укладеного 29 квітня 2014 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «КБ «Стандарт», який було визнано недійсним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2016 року, вибула                       з її володіння поза її волею.
 
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
 
Відповідно до частини першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. 
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.
 
Суди попередніх інстанцій не врахували, що ОСОБА_1 не надано доказів  на підтвердження підстав для визнання за нею права власності на спірну квартиру та витребування майна із чужого незаконного володіннявідповідно до вимог статті 388 ЦК України.
 
Отже, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про те,                      що  квартира АДРЕСА_1 , вибула                       з її володіння поза її волею.
 
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що оскаржені судові рішення не можуть вважатися законними та підлягають скасуванню.
 
Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення                                     у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості судового рішення та підлягають скасуванню відповідно до вимог статті 412 ЦПК                  України з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .
 
Щодо судових витрат
 
Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення                         та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Відповідно до частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові                         на позивача.
Враховуючи те, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду скасуванню                                     із відмовою у задоволенні позовних вимог, то сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2 740,50 грн (а. с. 142, т. 2) та             3 105,90 грн (а. с. 7, т. 3), за подання касаційної скарги у розмірі 7 308,00 грн підлягає стягненню з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .                  
 
Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу   ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - задовольнити частково.
 
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 листопада 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 17 вересня 2019 року скасувати.
У задоволенні позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності відмовити.
 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2             2 740,50 грн та 3 105,90 грн, а всього 5 846,40 грн на відшкодування сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги та 7 308,00 грн на відшкодування сплаченого судового збору за подання касаційної скарги,               а всього 13 154,40 грн (тринадцять тисяч сто п`ятдесят чотири грн 40 коп.).
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник 
Судді:                                                                                               І. А. Воробйова
Б. І. Гулько 
Г. В. Коломієць
Ю. В. Черняк