ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

13 січня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 160/2141/20	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого  судді  Панченко О.М. (доповідач),
суддів:                        Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,     

за участю секретаря судового засідання Чорнова Є.С., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Дніпровської міської ради
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 липня 2020 року (суддя Юхно І.В., м. Дніпро, повний текст складено 10.08.2020 року) у справі № 160/2141/20
за позовом ОСОБА_1 
до Дніпровської міської ради,
тертя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Комунальне підприємство “Ритуальна служба” Дніпровської міської ради
про визнання протиправним та скасування рішення, - 

встановив:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, у якому просив скасувати рішення Дніпровської міської ради № 60/54 від 19.02.2020 «Про припинення юридичної особи «Комунального підприємства «Ритуальна служба» Дніпровської міської ради шляхом ліквідації».
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.07.2020 позовні вимоги задоволено.
Вказане рішення мотивоване тим, що спірне рішення є актом органу місцевого 
самоврядування – Дніпровської міської ради, яке мало бути прийнято на її пленарному засіданні з дотриманням процедури прийняття, що визначена Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні». Зокрема, за умови опублікування проекту вказаного рішення за 20 робочих днів до дати його розгляду як це передбачено ч. 3 ст. 15 Закону України «Про доступ до публічної інформації». Проте, в порушення вказаної норми, проект спірного рішення був опублікований з порушенням встановленого ч. 3 ст. 15 Закону України «Про доступ до публічної інформації» 20-ти денного терміну, що сторонами не спростовано. Водночас, посилання Дніпровської міської ради на те, що її спірне рішення є актом індивідуальної дії, тому не підлягає обговоренню та опублікуванню його проекта у строк, що встановлений ч. 3 ст. 15 Закону України «Про доступ до публічної інформації», судом першої інстанції спростовано, оскільки це прямо не передбачено жодною нормою законодавства України. Також, судом першої інстанції спростовано твердження Дніпровської міської ради, що порушення процедури прийняття оскаржуваного рішення не є підставою для його скасування, оскільки вказане рішення підлягає обговоренню депутатами, які представляють громаду міста. Результати такого обговорення є непередбачуваними. Відповідно, неможливо передбачити факт напевного прийняття оскаржуваного рішення колегіальним органом за умови його обговорення. Крім того, суд першої інстанції вказав на наявність у ОСОБА_1 права на звернення до суду із цим позовом, оскільки останній є членом територіальної громади, від імені та в інтересах якої відповідно до Статуту здійснює свою діяльність Дніпровська міська рада. А порушення процедури прийняття останньою оскаржуваного рішення зачіпає законні інтереси позивача, які мають бути відновлені судом.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Дніпровська міська рада оскаржила його в апеляційному порядку.
В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначив, що спірне рішення було прийнято на підставі та в межах компетенції Дніпровської міської ради, що визначені Конституцією та законами України. Вказане рішення було опубліковано у строк, що передбачений Законом України «Про доступ до публічної інформації», а порушення норми ч. 3 ст. 15 вказаного Закону не надає правової можливості внаслідок його порушення допускати його скасування. Також, спірне рішення не відноситься до рішень, які згідно Постанови КМУ № 996 від 03.11.2010 підлягають обговоренню з громадськістю. Проект спірного рішення був включений міським головою до Порядку денного, а за його затвердження та у подальшому – за прийняття як рішення проголосувала належна кількість голосів, внаслідок чого вказане рішення є прийнятим. При цьому, скаржник звернув увагу на те, що спірне рішення є актом індивідуальної дії, який вичерпав свою дію одразу після його реалізації, та не зачіпає прав ОСОБА_1 . Враховуючи зазначене, скаржник просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Позивач надав відзив на апеляційну скаргу, у якому вказав, що судом першої інстанції вірно встановлено та скаржником не спростовано факт порушення останнім норм ч. 3 ст. 15 Закону України «Про доступ до публічної інформації» при прийнятті спірного рішення, а те, що спірне рішення не відноситься до такого, що підлягає обговоренню громадськістю, не дає скаржнику підстав для порушення встановленої законодавством процедури його прийняття. Водночас, факт порушення такої процедури є підставою для скасування спірного рішення, що було вірно встановлено судом першої інстанції. З огляду на це, позивач просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Від третьої особи – КП «Ритуальна служба» також надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому останнє просило рішення суду першої інстанції скасувати та закрити провадження у справі, оскільки цей спір належить до розгляду в порядку господарського судочинства. Така позиція третьої особи обґрунтована посиланням на те, що у спірних правовідносинах скаржник не є суб`єктом владних повноважень, а є засновником юридичної особи – КП «Ритуальна служба», який шляхом прийняття спірного рішення реалізував своє корпоративне право на ліквідацію належного йому підприємства. Відповідно, спірне рішення не є рішенням суб`єкта владних повноважень в розумінні КАС України, а на процес його прийняття не поширюються вимоги Закону України «Про доступ до публічної інформації», оскільки інформація щодо його прийняття не є інформацією, яка створена у процесі виконання суб`єктом владних повноважень своїх обов`язків.
У судовому засіданні 13.01.2021 представники сторін, а також третьої особи вищевикладені позиції підтримали.
Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції вірно встановлено та сторонами не заперечується, що згідно з особистою заявою ОСОБА_1 від 10.03.2017 розпорядженням Дніпровського міського голови Філатова Б.А. №1-16/3-рк від 16.03.2017 ОСОБА_1 було призначено на посаду начальника КП «Ритуальна служба» Дніпровської міської ради з 16.03.2017 за контрактом.
Розпорядженням Дніпровського міського голови Філатова Б.А. № 1-6/12-рк від 06.12.2019 «Про звільнення ОСОБА_1 » ОСОБА_1 06.12.2019 було звільнено з посади директора КП «Ритуальна служба» Дніпровської міської ради за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України.
05.02.2020 на офіційному веб-сайті Дніпровської міської ради оприлюднено проект рішення «Про припинення юридичної особи - КП «Ритуальна служба» Дніпровської міської ради шляхом ліквідації» (доповідач: Турчак А.М., заступник директора департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради).
Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12.02.2020 у справі №204/8766/19 визнано незаконним розпорядження Дніпровського міського голови № 1-6/12-рк від 06.12.2019 «Про звільнення ОСОБА_1 », яким ОСОБА_1 06.12.2019 звільнено з посади директора КП «Ритуальна служба» Дніпровської міської ради за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України, та допущено до негайного виконання в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 на посаді директора КП «Ритуальна служба» Дніпровської міської ради (ЄДРПОУ 32702195).
Розгляд проекту рішення «Про припинення юридичної особи - КП «Ритуальна служба» Дніпровської міської ради шляхом ліквідації»  відбувся 19.02.2020 на 54 черговій сесії міської ради VІІ скликання.
На підставі листа департаменту благоустрою та інфраструктури Дніпровської міської ради від 30.01.2020 вх. № 8/611 міська рада 19.02.2020 рішенням №60/54 вирішила припинити шляхом ліквідації юридичну особу – КП «Ритуальна служба» Дніпровської міської ради, код ЄДРПОУ 32702195.
Правомірність прийняття Дніпропетровською міською радою вказаного рішення є предметом спору у межах цієї адміністративної справи.
При вирішенні справи колегія суддів виходить з того, що першочерговим у межах цієї справи є визначення питання щодо поширення адміністративної юрисдикції на спірні правовідносини.
Вирішуючи це питання колегія суддів зазначає наступне.
Пунктами 1, 2, 9 ч. 2 ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, зокрема, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.
Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України, суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 19 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Разом з тим, неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Вказаний висновок узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, що викладений у постанові від 20.09.2018 по справі № 813/6286/15.
Вирішуючи спір по суті судом першої інстанції вірно встановлено, що позовні вимоги обґрунтовані наступними обставинами:
- Дніпровська міська рада як розпорядник інформації була зобов`язана оприлюднити проект власного рішення у встановлений законом термін, однак останньою не було вчинено відповідних дій. Фактично проект оскаржуваного рішення був опублікований на інтернет-сайті Дніпровської міської ради у папці «документи міської ради» в розділі «Пошук проектів документів Дніпровської міської ради» 05.02.2020 року (оновлено 07.02.2020 року);
- Дніпровською міською радою було порушено вимоги регламенту роботи Дніпровської міської ради 7 скликання, затвердженого рішенням міської ради від 16.03.2016 року №2/3, а саме питання щодо ліквідації КП «Ритуальна служба» взагалі не було включено до порядку денного п`ятдесят четвертої сесії Дніпровської міської ради VІІ скликання;
- внаслідок дій Дніпровської міської ради, позивач був позбавлений можливості вивчити дане питання досконало та об`єктивно в правовому полі, ініціювати та здійснити можливе громадське обговорення проекту рішення, звернутись до депутатів міської ради щодо внесення змін до нього або його відхилення Дніпровською міською радою.

Як вірно зазначено скаржником у апеляційній скарзі, відповідно до ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.
Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», система місцевого самоврядування включає територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; старосту; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення.
Сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами (ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).
Частинами 3, 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.
Згідно ч. 1 ст. 17 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», відносини органів місцевого самоврядування з підприємствами, установами та організаціями, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, будуються на засадах їх підпорядкованості, підзвітності та підконтрольності органам місцевого самоврядування.
Пунктом 30 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання прийняття рішень щодо ліквідації підприємства комунальної власності відповідної територіальної громади.
Отже, до компетенції міської ради належить здійснення розпорядчих функцій та прийняття рішень, зокрема, про створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади.
Згідно ч. 6 ст. 59 вказаного закону, рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.
Процедура прийняття рішень, яка була застосована Дніпропетровською міською радою при прийняття спірного рішення від 19.02.2020 № 60/54, врегульована, зокрема, Регламентом Дніпровської міської ради, що затверджений її рішенням від 29.02.2019 № 5-3/1, а також нормами Закону України «Про доступ до публічної інформації».
Зі змісту позовної заяви вбачається, що спірні правовідносини виникли з підстав порушення Дніпровською міською радою як суб`єктом владних повноважень під час здійснення своїх розпорядчих функцій процедури прийняття спірного рішення, зокрема, внаслідок не опублікування його проекту у строк, встановлений ч. 3 ст. 15 Закону України «Про доступ до публічної інформації», а також не включення питання щодо його розгляду до Порядку денного п`ятдесят четвертої сесії Дніпровської міської ради VІІ скликання.
Отже, виникнення спірних правовідносин у цьому випадку обумовлено протиправністю бездіяльності суб`єкта владних повноважень – Дніпровської міської ради, при здійсненні нею владних управлінських функцій, яка полягає у недотриманні встановленої процедури прийняття такого рішення.
З огляду на це, колегія суддів дійшла висновку, що спірні правовідносини належать до вирішення у межах адміністративного судочинства, оскільки мають ознаки публічно-правового спору.
Водночас, колегія суддів не погоджується з позицією третьої особи – КП «Ритуальна служба» щодо належності цього спору до сфери господарських правовідносин.
Зокрема, як вірно визначено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 09.09.2020 
№ 260/91/19, на яку посилається КП «Ритуальна служба» у відзиві на апеляційну скаргу, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.
За змістом ст. 55 Господарського кодексу України, суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством. Суб`єктами господарювання є господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку.
Отже, у спірному випадку дійсно йде мова про припинення суб`єкта господарювання – КП «Ритуальна служба». Проте, сам спір стосується не підстав та процедури припинення вказаного суб`єкта господарювання, а процедури прийняття рішення, яким оформлено припинення останнього. Разом із цим, питання дотримання процедури прийняття вказаного рішення належить до сфери публічно-правових відносин, оскільки суб`єктом його прийняття є суб`єкт владних повноважень, а процедура прийняття вказаного рішення належить до здійснення таким суб`єктом своїх владних управлінських функцій.
Зі змісту спірного рішення вбачається, що підставою для його прийняття є лист департаменту благоустрою та інфраструктури Дніпровської міської ради від 30.01.2020 вх. № 8/611 (т. 1 а.с. 23).
Проте, позовна заява не містить жодного посилання на відсутність підстав для прийняття такого рішення, зокрема, щодо спростування доводів, що викладені у листі департаменту благоустрою та інфраструктури Дніпровської міської ради від 30.01.2020 вх. № 8/611.
Отже, у цьому випадку відсутній спір щодо безпідставності припинення діяльності суб`єкта господарювання.
Також, колегія суддів зазначає, що на час прийняття спірного рішення від 19.02.2020 позивача було поновлено на посаді директора КП «Ритуальна служба» згідно рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12.02.2020 по справі № 204/8766/19 (т. 1 а.с. 24-30).
Однак,  у спірному випадку відсутній корпоративний спір, оскільки позивач не є учасником КП «Ритуальна служба», а є його найманим працівником.
Відтак, спір, що належить до розгляду у порядку господарського судочинства у розумінні п. 3 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України у цьому випадку відсутній.
Відповідно, твердження третьої особи про необхідність закриття провадження у цій справі не є обґрунтованим, а постанова Великої Палати Верховного Суду від 09.09.2020 по справі № 260/91/19 не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки має інші підстави позовних вимог.
При цьому, колегія суддів зазначає, що у зазначеній постанові від 09.09.2020 Велика Палата Верховного Суду відступила від своїх правових висновків викладених у постановах від 12.02.2020 у справах № 1340/5441/18 та № 813/1368/18 про те, що рішення обласної ради щодо припинення комунального закладу «Львівський обласний центр здоров`я» та комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний медичний інформаційно-аналітичний центр» шляхом приєднання до комунального закладу Львівської обласної ради прийняте на виконання від імені територіальної громади функції управління закладами охорони здоров`я, і таке рішення впливає не лише на права та інтереси позивачки як члена територіальної громади, а й на інтереси територіальної громади в цілому, тому позивачка скористалася своїм правом, визначеним статтею 59 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон № 280/97-ВР), на його оскарження в порядку адміністративного судочинства.
Водночас, у постанові від 09.09.2020 Велика Палата Верховного Суду повернулася до правової позиції, що була викладена нею у постанові від 27.05.2020 по справі № 813/1232/18, у якій остання зазначила, що районна рада, розпоряджаючись майном територіальної громади, реалізовувала організаційно-господарську діяльність, а тому оспорювані рішення в цьому випадку не є рішеннями суб`єкта владних повноважень в розумінні КАС України, а є рішеннями власника (засновника), якими такий власник (засновник) реалізує своє право на створення комунальної установи.
Враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується з позицією суддів Великої Палати Верховного Суду, що викладена у окремій думці в адміністративній справі № 260/91/19, згідно якої не сприятиме формуванню правової визначеності у державі та обставина, що Велика Палата Верховного Суду змінила свою практику щодо юрисдикції цих спорів всього через сім місяців після формування нею попередньої правової позиції щодо юрисдикції. Адже будь-яких суттєвих змін у цих відносинах не відбулося. З огляду на наявність цієї окремої думки та попередньої практики Великої Палати Верховного Суду, це питання не є однозначним та є дискусійним. Крім того з моменту формування попередньої практики Великої Палати Верховного Суду могла виникнути судова практика судів першої та апеляційної інстанцій, а також практика правозастосування іншими суб`єктами. Раптова зміна правової позиції у цій категорії справ може поставити відповідних суб`єктів у стан правової невизначеності.
Звернення позивача до суду відбулося в той час, коли була сформована правова позиція щодо віднесення подібних справ до адміністративної юрисдикції. Рішення прийнято судом першої інстанції також у світлі такої судової практики.  Закриття провадження у справі було б порушенням принципу правової визначеності та належного врядування, оскільки покладає негативні наслідки зміни судової практики (зокрема, зайві судові витрати, тривалість розгляду справи, таке інше) на людину.
З огляду на це, у спірному випадку колегія суддів при визначенні підсудності цієї справи виходила з того, що критерієм розмежування судової юрисдикції є суб`єктивний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин, які у їх сукупності свідчать про належність вказаного спору до сфери адміністративного судочинства про що було зазначено раніше, а адміністративний суд не може вважатися неналежним.
Вирішуючи спір по суті, колегія суддів зазначає, що згідно п. 8 ч. 1 ст. 4 КАС України, позивач – це особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.
Скаржником у апеляційній скарзі зазначено та позивачем у відзиві на останню не спростовано твердження, що спірне рішення є актом індивідуальної дії, а його прийняття не зачіпає конкретних прав ОСОБА_1 .
Судом першої інстанції не враховано, що проект рішення «Про припинення юридичної особи – КП «Ритуальна служба» Дніпропетровської міської ради шляхом ліквідації» № 60/54 не відноситься до таких, що підлягають обговоренню з громадськістю, оскільки є виключною компетенцією власника комунального майна.
Також, колегія суддів зазначає, що проект рішення «Про припинення юридичної особи – КП «Ритуальна служба» Дніпропетровської міської ради шляхом ліквідації» не відноситься до переліку проектів нормативно-правових актів щодо яких в обов`язковому порядку проводяться консультації з громадськістю у формі публічного громадського обговорення та/або електронних консультацій з громадськістю, перелік яких передбачений п. 12 Порядку проведення консультацій з громадськістю з питань формування та реалізації державної політики, що затверджений Постановою КМУ № 966 від 03.11.2010.
В цьому контексті слід зазначити, що відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про доступ до публічної інформації» було передбачено на час виникнення спірних відносин оприлюднення проектів нормативно-правових актів, рішень органів місцевого самоврядування, розроблених відповідними розпорядниками, не пізніш як за 20 днів до дати їх розгляду з  метою прийняття.
Однак, навіть порушення процедури прийняття рішення не призводить до автоматичного визнання такого рішення протиправним та його скасування, якщо таке порушення не вплинуло  на його зміст. З  позовної заяви не вбачається, яким чином факт прийняття Дніпровською міською радою спірного рішення вплинув на публічні  права та інтереси позивача.
Як було зазначено раніше, позивач у позовній заяві посилається на те, що внаслідок допущення Дніпровською міською радою процедурних порушень щодо своєчасного опублікування проекту спірного рішення, він був позбавлений можливості вивчити дане питання досконало та об`єктивно в правовому полі, ініціювати та здійснити можливе громадське обговорення проекту рішення, звернутись до депутатів міської ради щодо внесення змін до нього або його відхилення Дніпровською міською радою. Однак, позивач не зазначає, які саме доводи він бажав довести до відома депутатів міської ради, що не дає можливість надати оцінку їх потенційному впливу на прийняття рішення. Інших обставин щодо порушення внаслідок дій/бездіяльності Дніпропетровської міської ради прав та інтересів ОСОБА_1 у позовній заяві не наведено.

За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що порушення прав позивача є гіпотетичним,  а тому не підлягає судовому захисту. 

З огляду на це, враховуючи норми ч. 1 ст. 77 КАС України, якими передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, колегія суддів зазначає, що позивачем у межах цієї справи не доведено факт порушення його прав або охоронюваних законом інтересів як члена територіальної громади внаслідок прийняття Дніпропетровською міською радою спірного рішення про припинення КП «Ритуальна служба».
Враховуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про правомірність та обґрунтованість позовних вимог, оскільки факт порушення прав та інтересів позивача не знайшов підтвердження у матеріалах справи.
Відповідно, позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.
З огляду на це, колегія суддів дійшла висновку про  задоволення вимог апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції. В задоволенні позову слід відмовити.
Керуючись статтями 317, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Дніпровської міської ради задовольнити.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 липня 2020 року у справі № 160/2141/20 – скасувати.
В позові ОСОБА_1 відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повний текст постанови складений 21.01.2021 р.

   
Головуючий   суддя                                                                      О.М. Панченко 

                               суддя                                                                      С.М. Іванов 

                               суддя                                                                      В.Є. Чередниченко