П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

26 січня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/534/20	
Головуючий в 1 інстанції: Єфіменко К.С.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача Домусчі С.Д.
суддів: Семенюка Г.В., Шляхтицького О.І.,
за участю секретаря судового засідання – Тутової Л.С.
представника апелянта – ГУ ДПС в Одеській області – Малюченко А.С.
представника позивача ПП «Раф-Сервіс» - Кочури Ю.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 липня 2020 року у справі за адміністративним позовом приватного підприємства «Раф-Сервіс» до Головного управління ДПС в Одеській області, Головного управління ДФС в Одеській області про визнання  протиправними дій, визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -
В С Т А Н О В И В:
          У січні 2019 року приватне підприємство «Раф-Сервіс»  звернулось до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС в Одеській області, Головного управління ДФС в Одеській області, в якому, з урахуванням збільшення позовних вимог (т. 29 а.с.  93-108), просило суд:
- визнати протиправними дії Головного управління ДФС в Одеській області щодо не надання ПП «РАФ-СЕРВІС» 90 (дев`яносто) денного строку для поновлення пошкоджених (втрачених) документів, не зупинення проведення перевірки, щодо проведення планової виїзної документальної перевірки на підставі наказів від 07.02.2019 року №834, зі змінами, внесеними наказом від 15.08.2019 року №6581.
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 27.09.2019 року №000147514 про збільшення податкового зобов`язання з податку на прибуток приватних підприємств на суму 168   498   747 грн.
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 27.09.2019 року №000148514 про зменшення від`ємного значення, що зараховується до складу  податкового кредиту наступного податкового періоду в сумі 5   370   474 грн.
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 27.09.2019 року №000150514 про застосування штрафних санкцій в сумі 1020 грн.
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 10.01.2020 року №0001560514 про застосування штрафних санкцій в сумі 1   360   975 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що в період з 19.08.2019 року по 02.09.2019 року податковим органом була проведена планова виїзна документальна перевірка приватного підприємства «Раф-Сервіс» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2016 року по 30.09.2018 року, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2016 року по 30.09.2018 року, відповідно до затвердженого плану (переліку питань) документальної перевірки, за результатом якої був складений акт ГУ ДПС в Одеській області від 09.09.2019 року №14/15-32-05- 14/31728170, у висновках якого зафіксовані такі порушення:
1) п.п. 16.1.2 п.16.1 ст. 16, п.44,1, п.44.3 ст.44, п.85.2 ст.85, п.п. 134.1.1 п. 134.1 ст.134 Податкового кодексу, п.2 ст. 3, ст. ст. 4, 8, 9 Закону «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 р. №99б-ХІV, п.5.4, п.5.5, п.5.6 розділу II   П(С)БО 25 «Фінансовий звіт суб`єкта малого підприємництва», п.5, п.6, п.7, п.11, п. 13, п.14 п.15, п. 18, п.19, п.21 П(С)БО 16 «Витрати», положень Інструкції про застосування плану рахунків бухгалтерського обліку активів, капіталу, зобов`язань і господарських операцій підприємств і організацій, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 30.11.1989р. N° 291, встановлено завищення від`ємного значення об`єкту оподаткування податку на прибуток у сумі 22510 грн. за 2016 рік та заниження податку на прибуток до сплати в загальній сумі 134798995 грн.;
2) п. 44.1 ст. 44, п. 185.1 ст.185, п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст.188, п. 189.1 ст. 189, п. 198.5. ст. 198, п.192, ст. 192, п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу, встановлено завищення від`ємного значення з ПДВ, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового періоду за вересень 2018р. в сумі 5370474 грн.
3) п. 201.10 ст.201 Податкового кодексу в частині відсутності реєстрації в ЄРПН податкових накладних всього на суму ПДВ 2721950 грн.;
4) п.85.2 ст.85, п.44.3, п.44.6 ст.44 Податкового кодексу щодо не надання первинних документів облікових та інших регістрів, бухгалтерської та статистичної звітності, інших документів з питань обчислення і сплати податків та зборів під час податкового контролю».
Позивач зазначав, що на підставі Акту перевірки ГУ ДПС в Одеській області було прийняті податкові повідомлення-рішення від 27.09.2019 року:
- №000147514, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем прибуток приватних підприємств у розмірі - 168 498 744 грн. (134 798 995 грн. платіж; 33   699   749 грн. - штрафні санкції);
- №000148514, яким зменшено розмір від`ємного значення суми податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) у розмірі 5   370   474 грн.;
- №000149514, яким застосовано штраф у розмірі 50% у сумі 1   360   975 грн.;
- №000150514, яким застосовано штрафні (фінансові) санкції у сумі 1020 грн.
Зазначені податкові повідомлення рішення були оскаржені позивачем в адміністративному порядку до ДПС України 04.10.2019 року, але за результатами розгляду скарги, рішенням ДПС України від 05.12.2019 року за №11963/6/99-00-08-05-01, залишені без змін податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС в Одеській області від 27.09.2019 року №000147514, №000148514, №000150514; та скасоване податкове по повідомлення-рішення від 27.09.2019 року №000149514.
На підставі Акту перевірки та Рішення ДПС України про результати розгляду скарги від 05.12.2019 року за №11963/6/99-00-08-05-01, ГУ ДПС в Одеській області було прийняте податкове повідомлення-рішення від 10.01.2020 року №0001560514, яким застосовано штраф у розмірі 50% у сумі 1   360   975 грн.
Оскаржувані податкові-повідомлення рішення позивач вважав протиправними, оскільки вони були прийняті безпідставно, необґрунтовано, без об`єктивного дослідження первинних документів, на відновлення яких податковий орган протиправно не надав часу, що призвело до невідповідності зафіксованих в акті перевірки обставин, первинним документам ПП «Раф-Сервіс», та є порушенням вимог чинного цивільного і податкового законодавства України.
          Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24.07.2020 року частково задоволений адміністративний позов ПП «Раф-Сервіс», визнані протиправними та скасовані оскаржувані податкові повідомлення-рішення. В решті позовних вимог відмовлено.
          Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, ГУ ДПС в Одеській області подала апеляційну скаргу, в якій, з урахуванням уточнень (т. 30 а.с. 11-18), посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, не повне з`ясування всіх обставин, які мають значення для справи, просить скасувати оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні цих позовних вимог.
          Так, апелянт посилається на порушення судом першої інстанції принципу офіційного з`ясування всіх обставин справи, оскільки приписи ч. 4 ст. 9 КАС України зобов`язує суд до активної ролі  в судовому процесі, в тому числі і до витребування  тих доказів, яких, на думку суду, не вистачає для належного встановлення фактичних обставин справи.
          Також апелянт посилається на те, що суд першої інстанції визнав  правомірними дії податкового органу щодо не надання позивачу  90 днів  для відновлення втрачених документів, а тому  запити, які надавались  податковим органом під час перевірки  з проханням надати первинні документи, є правомірними..
          Звернув апелянт увагу на те, що в ході перевірки встановлено порушення позивачем вимог податкового законодавства, внаслідок відсутності  первинних бухгалтерських документів та документів фінансово-господарської діяльності позивача, які на запит податкового органу  не були надані  ні під час перевірки, ні на дату складання акту перевірки. 
          ПП «Раф-Сервіс» у відзиві на апеляційну скаргу (т. 30 а.с.  29-43) посилалося на доводи, що узгоджуються з висновками, викладеними в рішенні суду першої інстанції, у зв`язку з чим, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції -  без змін.
Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Суд встановив, що 07.02.2019 року ГУ ДФС в Одеській області був прийнятий наказ № 834 (із змінами внесеними наказом № 6581 від 15.08.2019 р.) про проведення  документальної планової виїзної перевірки приватного підприємства «Раф-Сервіс» код ЄДРПОУ 31728170, з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2016 року по 30.09.2018 року, тривалістю 10 робочих днів з 19 серпня 2019 року (т. 1 а.с. 30).
В період з 19 серпня 2019 року по 02 вересня 2019 року, на підставі направлень від 16.08.2019 року виданих Головним управлінням ДФС в Одеській області, відповідно до підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20, пункту 77.1 статті 77 Податкового кодексу України від 2 грудня 2010 року №2755-УІ (зі змінами та доповненнями), плану-графіка проведення документальних планових виїзних перевірок платників податків на 2019 рік, на підставі наказу ГУ ДФС в Одеській області від 07.02.2019 року №834, зі змінами, внесеними наказом ГУ ДФС в Одеській області від 15.08.2019 року №6581, проведена планова виїзна документальна перевірка приватного підприємства «Раф-Сервіс» код ЄДРПОУ 31728170, з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2016 року по 30.09.2018 року, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2016 року по 30.09.2018 року, відповідно до затвердженого плану (переліку питань) документальної перевірки.
За результатами перевірки складений акт ГУ ДПС в Одеській області від 09.09.2019 року №14/15-32-05- 14/31728170 (т. 1 а.с. 45-100), у висновках якого зазначені такі порушення:
1) п.п. 16.1.2 п.16.1 ст. 16, п.44,1, п.44.3 ст.44, п.85.2 ст.85, п.п. 134.1.1 п. 134.1 ст.134 Податкового кодексу, п.2 ст. 3, ст. ст. 4, 8, 9 Закону «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 р. №99б-ХІV, п.5.4, п.5.5, п.5.6 розділу II   П(С)БО 25 «Фінансовий звіт суб`єкта малого підприємництва», п.5, п.6, п.7, п.11, п. 13, п.14 п.15, п. 18, п.19, п.21 П(С)БО 16 «Витрати», положень Інструкції про застосування плану рахунків бухгалтерського обліку активів, капіталу, зобов`язань і господарських операцій підприємств і організацій, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 30.11.1989р. N° 291, встановлено завищення від`ємного значення об`єкту оподаткування податку на прибуток у сумі 22510 грн. за 2016 рік та заниження податку на прибуток до сплати в загальній сумі 134798995 грн., в тому числі:
за 2017рік в сумі 41647217 грн.
за І квартал 2018 в сумі 4401983 грн.
за І півріччя 2018 в сумі 45812963 грн.
за 9 місяців 2018 в сумі 93151778 грн.
2) п. 44.1 ст. 44, п. 185.1 ст.185, п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст.188, п. 189.1 ст. 189, п. 198.5. ст. 198, п.192, ст. 192, п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу, встановлено завищення від`ємного значення з ПДВ, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового періоду за вересень 2018р. в сумі 5370474 грн.
3) п. 201.10 ст.201 Податкового кодексу в частині відсутності реєстрації в ЄРПН податкових накладних всього на суму ПДВ 2721950 грн., в т. ч.
за квітень 2018р. в сумі 385259 грн.
за травень 2018р. в сумі 341673 грн.
за червень 2018р. в сумі 281518 грн.
за липень 2018р. в сумі 1713501 грн.
4) п.85.2 ст.85, п.44.3, п.44.6 ст.44 Податкового кодексу щодо не надання первинних документів облікових та інших регістрів, бухгалтерської та статистичної звітності, інших документів з питань обчислення і сплати податків та зборів під час податкового контролю».
На підставі Акту перевірки ГУ ДПС в Одеській області прийняті податкові повідомлення-рішення від 27.09.2019 року:
- №000147514, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем прибуток приватних підприємств у розмірі - 168498744 грн. (134798995 грн. основний платіж; 33699749 грн. - штрафні санкції) (т. 29 а.с. 110);
- №000148514, яким зменшено розмір від`ємного значення суми податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) у розмірі 5370474 грн. (т. 29 а.с. 111);
- №000150514, яким застосовано штрафні (фінансові) санкції у сумі 1020 грн. (т. 1 а.с. 101);
- №000149514, яким застосовано штраф у розмірі 50% у сумі 1360975 грн. (т. 29 а.с. 112).
Податкове повідомлення-рішення від 27.09.2019 року №000149514 за наслідками адміністративного оскарження було скасоване рішенням ДПС України  про результати розгляду скарги № 1196316/99-00-08-05-01 від 05.12.2019 року (т. 29 а.с.  129-136).
В подальшому, на підставі акту перевірки від 09.09.2019 року №14/15-32-05- 14/31728170 та рішення про результати розгляду скарги № 1196316/99-00-08-05-01 від 05.12.2019 року, Головним управління ДПС в Одеській області було прийняте податкове повідомлення-рішення № 0001560514 від 10.01.2020 року про застосування штрафних санкцій на суму у сумі 1360975 грн. (т. 26 а.с. 115-116).
Також, відповідно до матеріалів справи, 19.08.2019 року директор ПП «Раф-Сервіс» отримав запит ГУ ДФс в Одеській області  про надання документів (копій документів) (т. 29 а.с. 151-152, 209).
19.08.2019 року посадовими особами ГУ ДФС в Одеській області був складений акт № 1566/15-32-14-31728170  про ненадання документів / копій документів у ході документальної планової виїзної перевірки ПП «Раф-Сервіс» та відмову посадових осіб ПП «Раф-Сервіс» від надання первинних документів та пояснень для проведення перевірки. За змістом вказаного акту станом на 19.08.2019 року платник податків не надав документи, що стосуються предмету перевірки або пов`язані з предметом перевірки (т. 29 а.с. 153-154, 207).
20.08.2019 року ПП «Раф-Сервіс» повідомило ГУ ДФС в Одеській області про втрату документів  стосовно господарської діяльності підприємства  за період з 01.01.2016 р. по 15.08.2019 року, додавши до вказаного повідомлення копію листа Приморського відділу поліції в м. Одесі ГУ НП в Одеській області від 20.08.2019 року № 30/41857 (т. 1 а.с. 31, 32).
Листом від 28.08.2019 року № 17643/10/15-32-14-14-10 Головне управління ДФС в одеській області повідомило ПП «Раф-Сервіс» про відсутність підстав визнання факту втрати документів фінансово-господарської діяльності підприємства за період з 01.01.2016 року по 15.08.2019 року (т. 1 а.с. 37-38). При цьому податковий орган послався  на подання підприємством 19.03.2019 року  повідомлення про втрату документів за період з 31.01.2017 р. по 15.03.2019 р., та на ненадання відомостей щодо відновлення  цих втрачених документів, та ненадання наказу щодо призначення комісії з метою встановлення переліку відсутніх документів та розслідування причин їх пропажі та результату роботи комісії, що оформлені актом, затвердженим керівником підприємства. Також, у вказаному листі  податковий орган попередив  ПП «Раф-Сервіс» про те, що у разу не надання документів, що належать або пов`язані  з предметом перевірки, посадовими особами контролюючого органу будуть складні акті з фіксуванням зазначених фактів та відповідно такі факти  будуть враховані при складанні акту  документальної планової виїзної перевірки.
02.09.2019 року посадовими особами ГУ ДПС в Одеській області був складений акт № 1649/15-32-14-31728170 про ненадання документів / копій документів у ході документальної планової виїзної перевірки ПП «Раф-Сервіс» та відмову посадових осіб ПП «Раф-Сервіс» від надання первинних документів та пояснень для проведення перевірки. За змістом  вказаного акту  станом на 02.09.2019 року платник податків не надав документи, що стосуються предмету перевірки або пов`язані з предметом перевірки,  не надав письмових пояснень по суті встановлених в ході перевірки порушень (т. 29 а.с. 155, 208).
03.09.2019 року ПП «Раф-Сервіс» на лист контролюючого органу від 28.08.2019 року № 17643/10/15-32-14-14-10 повідомило ГУ ДПС в Одеській області про неможливість надання документів, повторно зазначило про втрату документів  стосовно господарської діяльності підприємства  за період з 01.01.2016 р. по 15.08.2019 року, додавши копію листа Приморського відділу поліції в м. Одесі ГУ НП в Одеській області від 20.08.2019 року № 30/41857. Також ПП «Раф-Сервіс» повідомило про те, що станом на теперішній час  ще не відновило втрачені документи (т. 1 а.с. 39-40).
Також, 03.09.2019 року ПП «Раф-Сервіс» на запит контролюючого органу від 28.08.2019 року № 17644/10/15-32-14-14-10 повідомило ГУ ДПС в Одеській області про неможливість надання документів, вкотре повідомило  про втрату документів  стосовно господарської діяльності підприємства  за період з 01.01.2016 р. по 15.08.2019 року, та зазначило, що  станом на теперішній час  ще не відновило втрачені документи (т. 1 а.с. 41-42). Аналогічного змісту  лист був направлений ПП «Раф-Сервіс» 03.09.2019 року  на запит від 29.08.2019 року головного державного ревізора-інспектора відділу контрольно-перевірочної роботи юридичних осіб управління податків і зборів з фізичних осіб ГУ ДФС в Одеській області – Андреєвої Н. (т. 1 а.с. 43-44)
03.10.2019 року  ПП «Раф-Сервіс» надало до ГУ ДПС в Одеській області лист  від 02.10.2019 р. до якого додало  копію акта  № 01/10/19 від 01.10.2019 р.  про результати внутрішнього розслідування  причин втрати первинних та бухгалтерських документів ПП «Раф-Сервіс», копію наказу  № 19/08/49 від 19.08.2019 року  про створення комісії  з метою встановлення переліку відсутніх документів та розслідування  причин втрати первинних та бухгалтерських  документів (т. 1 а.с. 33-36 )
Вирішуючи спір по суті та задовольняючи позовні вимоги про скасування податкових повідомлень-рішень, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем  не було вжито заходів, спрямованих на виконання  положень ПК України, щодо перенесення терміну проведення перевірки до дати відновлення та надання документів в межах визначених законом строків. Також суд першої інстанції врахував той факт, що позивач не відмовлявся  надати податковому органу  запитувані документи, оскільки, враховуючи факт втрати документів, можливість їх надання у підприємства була відсутня. Встановивши, що під час перевірки була використані лише інформація баз даних контролюючого органу, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що зафіксовані контролюючим органом порушення норм податкового законодавства, ґрунтуються на припущеннях податкового органу, а тому оскаржувані податкові повідомлення-рішення є протиправними та  підлягають скасуванню. 
Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про визнання протиправними дій щодо не надання дев`яностоденного строку для поновлення втрачених документів, не зупинення проведення перевірки, щодо проведення планової виїзної документальної перевірки на підставі наказів від 07.02.2019 року №834, зі змінами, внесеними наказом від 15.08.2019 року №6581, суд першої інстанції виходив з того, що  оскаржувані дії самі по  собі не мали юридичного значення для позивача, а відтак безпосередньо не створювали будь-яких наслідків та не порушували прав позивача, на відміну від оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов такого висновку.
Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Основного Закону, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з пп.20.1.4 п.20.1 ст.20 ПК України контролюючий орган має право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.
Відповідно до п.61.1 ст.61 ПК України, податковий контроль - система заходів, що вживаються контролюючими органами та координуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, з метою контролю правильності нарахування, повноти і своєчасності сплати податків і зборів, а також дотримання законодавства з питань регулювання обігу готівки, проведення розрахункових та касових операцій, патентування, ліцензування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.
Згідно з п. 62.1 ст. 62 ПК України податковий контроль здійснюється шляхом: ведення обліку платників податків; інформаційно-аналітичного забезпечення діяльності контролюючих органів; перевірок та звірок відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірок щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин; моніторингу контрольованих операцій та опитування посадових, уповноважених осіб та/або працівників платника податків відповідно до статті 39 цього Кодексу.
Відповідно до п. 71.1 ст. 71 ПК України, інформаційно-аналітичне забезпечення діяльності контролюючих органів - комплекс заходів, що координується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, щодо збору, опрацювання та використання інформації, необхідної для виконання покладених на контролюючі органи функцій.
Згідно з п. 73.3 ст. 73 ПК України, контролюючі органи мають право звернутися до платників податків та інших суб`єктів інформаційних відносин із письмовим запитом про подання інформації (вичерпний перелік та підстави надання якої встановлено законом), необхідної для виконання покладених на контролюючі органи функцій, завдань, та її документального підтвердження.
Відповідно до п. 75.1 ст. 75 ПК України, контролюючі мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.
Згідно з пп. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75 ПК України, документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків. Документальна позапланова перевірка не передбачається у плані роботи контролюючого органу і проводиться за наявності хоча б однієї з підстав, визначених цим Кодексом. Документальною виїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться за місцезнаходженням платника податків чи місцем розташування об`єкта права власності, стосовно якого проводиться така перевірка.
Вимоги щодо змісту наказу визначені абз. 3 п. 81.1 ст. 81 ПК України, відповідно до якого в наказі зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу та скріплення печаткою контролюючого органу.
Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції щодо відповідності наказу податкового органу від 07.02.2019 року №834 вимогам, що передбачені до його змісту абз. 3 п.81.1 ст. 81 ПК України.
Відповідно до матеріалів перевірки, податковим органом були встановлені порушення позивачем:
- вимог п.п.16.1.2 п.16.1 ст. 16, п.44.1, п.44.3 ст.44, п. 85.2 ст.85, п.п. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 ПК України, п.5, п.6, п.7, п.11, п.13, п.14, п.15, п. 18, п.19,п.21 П(С)БО 16 «Витрати» в частині завищення від`ємного значення об`єкту оподаткування з податку на прибуток на 22510 грн. за 2016 рік та заниження податку на прибуток до сплати на 134   798   995 грн., в тому числі за 2017 рік в сумі 41   647   217 грн. за І квартал 2018 року в сумі 4   401   983 грн., за І півріччя 2018 в сумі 45   812   963 грн., з 9 місяців 2018 в сумі 93   151   778 грн.; 
- вимог п.185.1 ст.185, п. 187.1 ст.187, п. 188.1 ст.188, п.189.1 ст.189, п.198.5, ст.198, п.192. ст.192, п.198.1, п.198.2, п.198.3 ст.198 ПК України в частині завищення від`ємного значення з ПДВ, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду за вересень 2018 року на 5   370   474 грн., 
- вимог п.201.10 ст.201 ПК України, в частині відсутності реєстрації в ЄРПН податкових накладних всього на суму ПДВ 2721950 грн., 
- вимог п.85.2 ст.85, п.44.3, п.44.6, ст.44 ПК України, а саме, ненадання первинних документів, облікових та інших регістрів, бухгалтерської та статистичної звітності, інших документів з питань обчислення і сплати податків та зборів під час податкового контролю.
Апеляційний суд  погоджується із висновком суду першої інстанції стосовно того, що ПП «Раф-Сервіс» не відмовлялось надати запитувані документи до перевірки, оскільки не мало можливості їх надати, та вживаючи при цьому всіх залежних від підприємства, дій щодо відновлення втрачених документів, що підтверджено матеріалами справи.
Так, 20.08.2019 року, представникам контролюючого органу, був наданий лист, який був надісланий до ГУ ДФС в Одеській області 20.08.2019 року та повідомлено про втрату документів первинного, бухгалтерського обліку. Зазначена обставина підтверджена листом Приморського ВП м. Одеси ГУ НП в Одеській області від 20.08.2019 року №36/41857.
Відповідно до п.6.10 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року №88, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 5 червня 1995 року за №168/704, у разі пропажі або знищення первинних документів, облікових регістрів і звітів керівник підприємства, установи письмово повідомляє про це правоохоронні органи та наказом призначає комісію для встановлення переліку відсутніх документів та розслідування причин їх пропажі або знищення.
Матеріалами справи підтверджено, що підприємством була створена комісія для встановлення переліку відсутніх документів, яка була призначена наказом ПП «Раф-Сервіс» від 19.08.2019 року за №19/08/19. Результати розгляду зазначеної комісії затвердженні актом ПП «Раф-Сервіс» №01/10/19 від 01.10.2019 року та надані до ГУ ДПС в Одеській області разом із супровідним листом 03.10.2019 року.
Відповідно до п.44.1 ст.44 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Згідно з п.44.2 ст.44 ПК України для обрахунку об`єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.
Відповідно до п.44.3 ст.44 ПК України, платники податків зобов`язані забезпечити зберігання документів, визначених у пункті 44.1 цієї статті, а також документів, пов`язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, не менш як 1095 днів з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи, а у разі її неподання - з передбаченого цим Кодексом граничного терміну подання такої звітності.
Згідно з п.44.5 ст.44 ПК України, у разі втрати, пошкодження або дострокового знищення документів, зазначених в пунктах 44.1 і 44.3 цієї статті, платник податків зобов`язаний у п`ятиденний строк з дня такої події письмово повідомити контролюючий орган за місцем обліку в порядку, встановленому цим Кодексом для подання податкової звітності, та контролюючий орган, яким було здійснено митне оформлення відповідної митної декларації. Платник податків зобов`язаний відновити втрачені документи протягом 90 календарних днів з дня, що настає за днем надходження повідомлення до контролюючого органу. У разі неможливості проведення перевірки платника податків у випадках, передбачених цим підпунктом, терміни проведення таких перевірок переносяться до дати відновлення та надання документів до перевірки в межах визначених цим підпунктом строків.
Відповідно до п.44.6 ст.44 ПК України, у разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в абзаці другому пункту 44.7 цієї статті платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності. Якщо платник податків після закінчення перевірки та до прийняття рішення контролюючим органом за результатами такої перевірки надає документи, що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, не надані під час перевірки (у випадках, передбачених абзацами другим і четвертим пункту 44.7 цієї статті), такі документи повинні бути враховані контролюючим органом під час розгляду ним питання про прийняття рішення.
Матеріалами справи підтверджено та апелянтом не спростовано те, що на виконання положень п.44.5 ст.44 ПК України ПП «Раф-Сервіс» звернулось із листом до Головного управління ДПС в Одеській області, в якому повідомило про втрату первинних документів із наданням підтверджуючих документів (лист Приморського ВП в м. Одесі ГУ НП в Одеській області від 20.08.2019 року №36/41857).
Таким чином, матеріалами справи спростовані доводи апелянта щодо вчинення податковим органом дій з проведення перевірки з дотримання вимог податкового законодавства, оскільки апелянт не вжив заходів, спрямованих на виконання положень Податкового кодексу України щодо перенесення терміну проведення перевірки до дати відновлення та надання документів в межах визначених законом строків.
Згідно з п.83.1 ст.83 ПК України для посадових осіб контролюючих органів під час проведення перевірок підставами для висновків є: документи, визначені цим Кодексом; податкова інформація; експертні висновки; судові рішення; виключено; податкові консультації, інші матеріали, отримані в порядку та у спосіб, передбачені цим Кодексом або іншими законами, контроль за дотриманням яких покладений на контролюючі органи.
Відповідно до п.85.4 ст.85 ПК України, при проведенні перевірок посадові (службові) особи контролюючого органу мають право отримувати у платників податків належним чином завірені копії первинних фінансово-господарських, бухгалтерських та інших документів, що свідчать про приховування (заниження) об`єктів оподаткування, несплату податків, зборів, платежів, порушення вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи. Такі копії повинні бути засвідчені підписом платника податків або його посадової особи та скріплені печаткою (за наявності).
Згідно з п.85.6 ст.85 ПК України, у разі відмови платника податків або його законних представників надати копії документів посадовій (службовій) особі контролюючого органу така особа складає акт у довільній формі, що засвідчує факт відмови, із зазначенням посади, прізвища, імені, по батькові платника податків (його законного представника) та переліку документів, які йому запропоновано подати. Зазначений акт підписується посадовою (службовою) особою контролюючого органу та платником податків або його законним представником. У разі відмови платника податків або його законного представника від підписання зазначеного акта в ньому вчиняється відповідний запис.
Відповідно до п.85.8 ст.85 ПК України, посадова (службова) особа контролюючого органу, яка проводить перевірку, у випадках, передбачених цим Кодексом, має право отримувати від платника податків або його законних представників копії документів, що належать до предмета перевірки. Такі копії повинні бути засвідчені підписом платника податків або його посадової особи та скріплені печаткою (за наявності).
Як встановлено судом першої інстанції та не спростовано доводами апеляційної скарги позивач не відмовлявся надавити запитувані апелянтом документи, огляду на не можливість їх надання через втрату.
Також, відповідно до матеріалів справи, під час проведення перевірки апелянтом були використані бази даних ЄРПН, ІС «Податковий блок», «Система автоматизованого співставлення податкових зобов`язань і податкового кредиту в розрізі контрагентів» та інші.
Відповідно до ст. 61 Конституції України, юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.
Оскільки лише встановлення в ході судового розгляду факту узгодженості дій платника податків з недобросовісними постачальниками з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями постачальників чи сприяння ухиленню постачальниками товару від виконання податкових зобов`язань може слугувати підставою для відмови у праві на податковий кредит та валові витрати. Проте, в акті перевірки не наведені такі докази.
Отже, враховуючи, що виникнення права платника податку на податковий кредит та валові витрати є наслідком фактичного проведення господарських операцій, які є об`єктами оподаткування, за наявності первинних документів бухгалтерського та податкового обліку, висновок апелянта, викладений в акті перевірки, не ґрунтується на дослідженні первинних документів, які у своїй сукупності можуть  або підтвердити, або спростувати існування та реальність господарських відносин позивача з контрагентами за період який перевірявся.
При цьому апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що співставлення даних податкової звітності з бази автоматизованого контролю, як етапу контрольно-перевірочної роботи не передбачає здійснення податковим органом оцінки дотримання платником вимог податкового законодавства та аналізу змісту та характеру правовідносин, що стали підставою для формування даних податкового обліку платника. Адже питання правильності відображення платником в обліку проведених господарських операцій досліджуються податковим органом при проведенні податкової перевірки платника з дослідженням фінансово-господарських документів, пов`язаних з нарахуванням і сплатою податку.
У податковому праві визначається критерій добросовісності платника, який передбачає законність дій платника у сфері податкових правовідносин (у тому числі і щодо формування даних податкового обліку, доки це не спростовано у порядку, встановленому Податковим кодексом України. 
Акт перевірки на підставі якого були прийняті оскаржувані податкові повідомлення-рішення, не містить конкретних фактів порушень позивачем  норм чинного законодавства, в ньому лише зазначені припущення податкового органу стосовно можливих порушень чинного законодавства. Інформаційні бази даних фіскального органу не відносяться до первинних або інших документів, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку платника податків.
Стосовно доводів апелянта щодо завищення позивачем від`ємного значення об`єкту оподаткування податку на прибуток у сумі 22510 грн. за 2016 рік та заниження податку на прибуток до сплати в загальній сумі 134798995 грн., апеляційний суд зазначає таке.
Відповідно до п. 14.1.56 п.14.1 ст.14 ПК України, доходи - загальна сума доходу платника податку від усіх видів діяльності, отриманого (нарахованого) протягом звітного періоду в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах як на території України, її континентальному шельфі у виключній (морській) економічній зоні, так і за їх межами.
Відповідно до п. 135.1 ст.135 ПК України, доходи, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, включаються до доходів звітного періоду за датою, визначеною відповідно до статті 137, на підставі документів, зазначених у пункті 135.2 цієї статті, та складаються з: доходу від операційної діяльності, який визначається відповідно до пункту 135.4 цієї статті; інших доходів, які визначаються відповідно до пункту 135.5 цієї статті, за виняткам доходів, визначених у пункті 135,3 цієї статті та у   статті 136 цього Кодексу.
Пунктом 135.2 статті 135 ПК України передбачено, що доходи визначаються на підставі первинних документів, що підтверджують отримання платником податку доходів, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.
Згідно з п.137.10 ст.137 ПК Кодексу суми безповоротної фінансової допомоги та безоплатно отримані товари (роботи, послуги) вважаються доходами на дату фактичного отримання платником податку товарів (робіт, послуг) або за датою надходження коштів на банківський рахунок чи в касу платника податку, якщо інше не передбачено цим розділом.
Відповідно до пп.   14.1.257   п.14.1   ст.14 ПК України, фінансова допомога - фінансова допомога, надана на безповоротній або поворотній основі.
Безповоротна фінансова допомога - це сума коштів, передана платнику податків згідно з договорами дарування, іншими подібними договорами або без укладення таких договорів; сума безнадійної заборгованості, відшкодована кредитору позичальником після списання такої безнадійної заборгованості; сума заборгованості одного платника податків перед іншим платником податків, що не стягнута після закінчення строку позовної давності; основна сума кредиту або депозиту, що надані платнику податків без встановлення строків повернення такої основної суми, за винятком кредитів, наданих під безстрокові облігації, та депозитів до запитання у банківських установах, а також сума процентів, нарахованих на таку основну суму, але не сплачених (списаних).
Підпунктом 134.1.1 п. 134.1 ст.134 ПК України визначено, що об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135-137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів., виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138- 143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу.
Відповідно до пп. 135.4.1 п. 135.4 ст. 135 ПК України, дохід від операційної діяльності визнається в розмірі договірної (контрактної) вартості, але не менше ніж сума компенсації, отримана в будь-якій формі, в тому числі при зменшення зобов`язань, та включає дохід від реалізації товарів, виконаних робіт, наданих послуг, у тому числі винагороди комісіонера (повіреного, агента тощо); особливості визначення доходів від реалізації товарів, виконаних робіт, наданих послуг для окремих категорій платників податків або доходів від окремих операцій встановлюються положеннями цього розділу.
Витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподілених постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг (п. 138.4 ст. 138 ПК України).
Собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг ф правилами п. 138.6 (собівартість придбаних та реалізованих товарів) та п. 138.8 виготовлених і реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг) ст.138 кодексу України, які не містять обмежень щодо формування собівартості товарів, виконаних робіт, наданих послуг залежно від розміру доходу від реалізації товарів, виконаних робіт, наданих послуг в загальному випадку.
Тобто, собівартість товарів (робіт, послуг) включається до витрат із метою визначення оподаткованого прибутку в повному обсязі, а установлення додаткових обмежень щодо складу витрат платнику податку, крім тих, що передбачені   ПКУ, не дозволяється.
Відповідно до п. 14.1.36 ПК України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку особу, що діє на користь першої особи, зокрема зо договорами комісії, доручення та Агентськими договорами.
Згідно з п.3 НП(С)БО 1 «Загальні вимоги до фінансової звітності», прибуток - сума, на яку доходи перевищують пов`язані з ним витрати.
Відповідно до пп.135.5.4 п.135.4 ст.135 ПК України, до складу інших доходів включається вартість товарів, робіт, послуг, безоплатно отриманих платником податку у звітному періоді, визначена на рівні не нижче звичайної ціни, суми безповоротної фінансової допомоги, отриманої платником податку у звітному податковому періоді, безнадійної кредиторської заборгованості, крім випадків, коли операції з надання/отримання безповоротної фінансової допомоги здійснюються між платником податку та його відокремленими підрозділами, які не мають статусу юридичної особи.
Враховуючи зазначені норми матеріального права, та відсутність факту дослідження апелянтом первинних бухгалтерських та фінансових документів позивача, за відсутності при цьому протиправної відмови у наданні таких документів,  апеляційний суд  погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що висновки фіскального органу щодо формування та обчислення податку на прибуток в періоді, який перевірявся, в результаті чого позивачу донараховані відповідні штрафні санкції, є безпідставними, необґрунтованими та не мають жодного документального підтвердження.
Щодо доводів апеляційної скарги стосовно порушення позивачем вимог податкового законодавства, що призвело до завищення від`ємного значення з ПДВ, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового періоду за вересень 2018р. в сумі 5370474 гри. та порушення в частині відсутності реєстрації в ЄРПН податкових накладних всього на суму ПДВ 2721950 грн., апеляційний суд зазначає таке.
Правила формування податкового кредиту платниками податку на додану вартість визначені статтею 198 Податкового кодексу України. Виходячи із змісту положень наведеної норми права формування податкового кредиту залежить від документального підтвердження нарахування (сплати) податку. Внаслідок застосування зазначених правил, платник податку повинен визначити дату виникнення права на включення відповідних сум податку до податкового кредиту, та відповідно суму податку, яку він має право включити до складу податкового кредиту.
Так, пунктом 198.1 ст. 198 ПК України передбачено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з:
а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезенні на митну територію України) та послуг;
б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);
в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території Україну, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;
г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.
Пунктом 198.2 ст. 198 ПК України передбачено, що датою виникнення прав платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:
- дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;
- дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.
Для операцій із ввезення на митну територію України товарів датою виникнення права на віднесення сум податку до податкового кредиту є дата сплати податку за податковими зобов`язаннями згідно з пунктом 187.8 статті 187 цього Кодексу, а для операцій з постачання послуг нерезидентом на митній території України - дата сплати (нарахування) податку за податковими зобов`язаннями, що були включені отримувачем таких послуг до податкової декларації попереднього періоду.
Датою виникнення права орендаря (лізингоотримувача) на збільшення податкового кредиту для операцій фінансової оренди (лізингу) є дата фактичного отримання об`єкта фінансового лізингу таким орендарем.
Датою виникнення права замовника на віднесення сум до податкового договорів (контрактів), визначених довгостроковими відповідно до пункту 187.9 цього Кодексу, є дата фактичного отримання замовником результатів робіт (оформлених актами виконаних робіт) за такими договорами (контрактами).
Для товарів/послуг, постачання (придбання) яких контролюється приладами обліку, факт постачання (придбання) таких товарів/послуг засвідчується даними обліку.
Пунктом 198.3. ст. 198 ПК України передбачено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до   статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого періоду у зв`язку з:
- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;
- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях, у межах господарської діяльності платника податку.
Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Відповідно до ст. 201 ПК України, платник податку зобов`язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну, у якій зазначаються в окремих рядках такі обов`язкові реквізити: 
а) порядковий номер податкової накладної; 
б) дата виписування податкової накладної; 
в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; 
г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); 
ґ) місцезнаходження юридичної особи - продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку; 
д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; 
е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; 
є) ціна постачання без урахування податку; 
ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; 
з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; 
и) вид цивільно-правового договору; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД (для підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України).
Форма та порядок заповнення податкової накладної затверджуються центральним органом державної податкової служби.
У разі звільнення від оподаткування у випадках, передбачених статтею 197 цього розділу, у податковій накладній робиться запис «Без ПДВ» з посиланням на відповідний пункт та/або підпункт статті 197 цього Кодексу.
Податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення зобов`язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія з продавця товарів/послуг.
Податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається податкових зобов`язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.
Таким чином, право на віднесення сум ПДВ, сплачених при придбанні товару, до податкового кредиту виникає у суб`єкта господарювання у разі дотримання ним наступних умов: 
1) фактичності придбання такого товару, тобто, реальності відповідної господарської операції; 
2) наявності податкових накладних , складених особою, зареєстрованою платником податку, чи митних декларацій на підтвердження придбання такого товару та сплати відповідної суми ПДВ; 
3) подальшого використання придбаного товару в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності підприємства.
Натомість висновки апелянта, викладені як в акті перевірки так і в апеляційній скарзі, не є підставою для позбавлення позивача, як добросовісного платника податку, права не віднесення сплачених ним у ціні товару та послуг відповідних сум податку на додану вартість до податкового кредиту та ніби то заниження податкових зобов`язань по ПДВ.
ПП «Раф-Сервіс» виконало усі передбачені законом обов`язки щодо цього та має всі документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту та податкових зобов`язань по ПДВ, що підтверджено наданими позивачем до суду документами, на відновлення яких апелянт протиправно на надав час та, у зв`язку з чим,  позивач був позбавлений можливості надати такі документи на перевірку.
Також, гідно з пп.14.1.36 п.14.1 ст.14 ПК України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.
Згідно з ч.ч.1-2 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.
Відповідно до пп.пп.2.1-2.2 п.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року № 88, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 року за № 168/704, первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів. Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. При реалізації товарів за готівку допускається складання первинного документа не рідше одного разу на день на підставі даних касових апаратів, чеків тощо. Для контролю та впорядкування обробки інформації на основі первинних документів можуть складатися зведені документи (далі первинні документи).
Апеляційний суд зазначає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо наявності в матеріалах справи необхідних первинних документів та доказів на підтвердження здійснення фінансово-господарської діяльності позивача, які відповідають вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», та містять у собі відомості щодо змісту та обсягу проведених операцій.
Згідно з п.185.1 ст.185 ПК України, об`єктом оподаткування є операції платників податку з: а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до   статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до   статті 186 цього Кодексу; в) ввезення товарів на митну територію України; г) вивезення товарів за межі митної території України; е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.
Відповідно до п.187.1 ст.187 ПК України, датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:
а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;
б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку. За операціями з виконання підрядних будівельних робіт суб`єкти підприємницької діяльності можуть застосовувати касовий метод податкового обліку відповідно до підпункту 14.1.266 пункту 14.1 статті 14 цього Кодексу.
Згідно з п.198.1 ст.198 ПК України, до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: 
а) придбання або виготовлення товарів та послуг; 
б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); 
в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; 
г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу; 
ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.
Відповідно до п.198.2 ст.198 ПК України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.
Згідно з п.198.3 ст.198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України. Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Відповідно до п.198.5 ст.198 ПК України, платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами, придбаними/виготовленими з податком на додану вартість (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися:
а) в операціях, що не є об`єктом оподаткування відповідно до статті 196 цього Кодексу (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 196.1.7 пункту 196.1 статті 196 цього Кодексу) або місце постачання яких розташоване за межами митної території України; 
б) в операціях, звільнених від оподаткування відповідно до статті 197, підрозділу 2 розділу XX цього Кодексу, міжнародних договорів (угод) (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 197.1.28 пункту 197.1 статті 197 цього Кодексу та операцій, передбачених пунктом 197.11 статті 197 цього Кодексу);
в) в операціях, що здійснюються платником податку в межах балансу платника податку, у тому числі передача для невиробничого використання, переведення виробничих необоротних активів до складу невиробничих необоротних активів; 
г) в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку (крім випадків, передбачених пунктом 189.9    статті 189 цього Кодексу). 
У разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи в подальшому починають використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності, у тому числі переведення невиробничих необоротних активів до складу виробничих необоротних активів, платник податку може зменшити суму податкових зобов`язань, що були нараховані відповідно до цього пункту, на підставі розрахунку коригування до податкової накладної, зазначеної в абзаці першому цього пункту, зареєстрованого в Єдиному реєстрі податкових накладних. 
З метою застосування цього пункту податкові зобов`язання визначаються по товарах/послугах, необоротних активах: придбаних для використання в неоподатковуваних операціях - на дату їх придбання; придбаних для використання в оподатковуваних операціях, які починають використовуватися в неоподатковуваних операціях, - на дату початку їх фактичного використання, визначену в первинних документах, складених відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». 
У разі якщо на момент перевірки платника податку контролюючим органом в акті вибіркової (часткової) інвентаризації, проведеної платником податку на вимогу такого органу, виявлено нестачу придбаних таким платником товарів (крім випадку, якщо така нестача обумовлена знищенням внаслідок дії обставин непереборної сили, що підтверджується відповідно до законодавства), для цілей   розділу V цього Кодексу   такі товари вважаються використаними платником податку в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку.
Відповідно до п.198.6 ст.198 ПК України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
Згідно з п.200.1 ст.200 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.
Відповідно до п.200.2 ст.200 ПК України, при позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.
Згідно з п.200.4 ст.200 Податкового кодексу України   при від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума: 
а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу – 
б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті    200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, на поточний рахунок платника податку та/або у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету; 
в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.
Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив, що висновки Головного управління ДПС в Одеській області про порушення позивачем перелічених в акті перевірки норм податкового законодавства є необґрунтованими та такими, що не підтверджені належними та допустимими доказами, оскільки здійснені контролюючим органом без аналізу первинних документів фінансово-господарської діяльності підприємства.
Відповідно до положень ст.9 Конституції України та ст.17, ч.5 ст.19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.
Європейський суд підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20.05.2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25.11.2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.
Також, Європейський суд з прав людини у своєму рішення по справі «Yvonne van Duyn v.Home Office» зазначив, що "принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться в законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії". З огляду на принцип юридичної визначеності, держава не може посилатись на відсутність певного нормативного акта, який би визначав механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституції чи інших актах. Така дія названого принципу пов`язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності. Захист принципу обґрунтованих сподівань та юридичної визначеності є досить важливим у сфері державного управління та соціального захисту. Так, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію своєї політики чи поведінки, така держава чи такий орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки щодо фізичних та юридичних осіб на власний розсуд та без завчасного повідомлення про зміни у такій політиці чи поведінці, позаяк схвалення названої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у названих осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.
Суд першої інстанції правильно зазначив, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована в основному на захист особи від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу приймати деякі необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (див. рішення Броньовський проти Польщі [GC], N 31443/96, п. 143, CEDH 2004). У кожній справі, в якій йде мова про порушення вищезгаданого права, Суд повинен перевірити дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та потребами збереження фундаментальних прав особи, особливо враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар (див. Рішення Спорронг та Лонрот п. Швеції , рішення від 23 вересня 1982, серія A N 52, стор. 26, п. 69).
Практика Європейського суду з прав людини свідчить, що найчастіше втручання у право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Протоколу № 1 забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів. Втручання має бути законним, тобто здійснено на підставі закону. При цьому під "законом" Конвенція розуміє нормативний акт, що має бути "доступним" (accessible) та "передбачуваним" (forseable). Також, закон має відповідати всім вимогам нормативного акта. "Доступність закону" означає наявність доступу та знань щодо цього закону в суспільстві та у осіб. "Передбачуваність" означає можливість передбачити певні дії або наслідки, що можуть виникнути в зв`язку із застосуванням закону.
Суд у своїх рішеннях нагадує, що незважаючи на те, що держави мають широкі рамки розсуду при визначенні умов і порядку, за яких приватна особа може бути позбавлена своєї власності, позбавлення останньої, навіть, якщо воно переслідує законну мету в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення ст.1 Протоколу № 1, якщо не була дотримана розумна пропорційність між втручанням у права фізичної чи юридичної особи й інтересами суспільства. Також, буде мати місце порушення ст.1 Протоколу № 1 й у випадку, коли наявний істотний дисбаланс між тягарем, що довелося понести приватній особі, і переслідуваними цілями інтересів суспільства.
Закріплюючи право кожного на мирне володіння своїм майном, стаття 1 за своєю суттю є гарантією права власності (рішення від 13.06.1979 року у справі «Маркс проти Бельгії», п.69). Поняття майно має автономне значення, яке, не обмежується правом власності на речі матеріального світу: у розумінні цього положення певні інші права та інтереси, які є активами, можуть також розглядатися як майнові права, а отже - майно (рішення від 23.02.1995 року у справі «Гасус Дозір унд Фьордертехнік Гмбг проти Нідерландів», п.53). Під дію статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції підпадає право вимоги, якщо воно достатньою мірою встановлене, щоб являти собою актив. Коли основою вимоги є майновий інтерес, то особа, яка її має, вважатиметься такою, що має «легітимне сподівання» («Федоренко проти України», «Едуард Петрович Мельник проти України») на отримання майна, за наявності однієї з умов: - якщо наявне остаточне судове рішення, що підтверджує це право («Бурдов проти Росії», «Юрій Миколайович Іванов проти України», «Агрокомплекс проти України»); - якщо є достатнє правове підґрунтування у національному законодавстві, що підтверджує вимогу («Брезовец проти Хорватії», «Рисовський проти України», «Кечко проти України», «Стреч проти Великобританії», «Москаль проти Польщі», «Сук проти України», «Федоренко проти України», «Україна-Тюмень проти України»).
Відповідно до п.50 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Щокін проти України» (Заяви №№ 23759/03 та 37943/06) судом констатовано, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним.
У рішенні від 31.07.2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008 року), Європейський суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд першої інстанції правильно виходив з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.
Рішенням Конституційного Суду України у справі № 3-рп/2003р від 30.01.2003 року визначено, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
За таких обставин, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції проте, що податкові повідомлення-рішення від 27.09.2019 року №000147514, №000148514, №000150514та від 10.01.2020 року №0001560514 є протиправними та належать до скасування. Доводи апеляційної скарги такого висновку суду першої інстанції не спростовують.
          Апеляційний суд відхиляє доводи апелянта про те, що суд першої інстанції визнав  правомірними дії податкового органу щодо не надання позивачу  90 днів для відновлення втрачених документів, з огляду на те, що такі доводи є хибними за таких обставин.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання протиправними дій податкового органу щодо не надання позивачу 90 днів для відновлення втрачених документів не зупинення та проведення планової виїзної документальної перевірки, суд першої інстанції виходив з того, що самі по собі такі протиправні дії не мають юридичного значення для цілей створення правових наслідків для позивача, а відтак безпосередньо не створюють будь-яких наслідків та не порушують права та інтереси позивача, на відмінну від винесених податковим органом податкових повідомлень-рішень.
Хибними також, є і доводи апелянта щодо порушення судом першої інстанції принципу офіційного з`ясування всіх обставин справи, з посиланням на те, що приписи ч. 4 ст. 9 КАС України зобов`язує суд до активної ролі  в судовому процесі, в тому числі і до витребування  тих доказів, яких, на думку суду, не вистачає для належного встановлення фактичних обставин справи. 
При цьому апеляційний суд зазначає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (ч. 1 ст. 9 КАС України). Закріплені в частині 4 ст. 9 КАС України приписи стосовно того, що суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи, не знімає з апелянта  обов`язку доказувати правомірності прийнятих ним рішень та вчинених дій, який покладений саме на відповідача – суб`єкта владних повноважень (ч. 2 ст. 77 КАС України), при тому, що кожна сторона  повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її  вимоги та заперечення (ч. 1 ст. 77 КАС України).
Стосовно інших посилань апеляційної скарги апеляційний суд зазначає, що згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Крім того, апеляційним судом враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Доводи апеляційної скарги не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували висновки суду першої інстанції. У ній також не наведено інших міркувань, які б не були предметом перевірки судом першої інстанції та щодо яких не наведено мотивів відхилення наведеного аргументу.
Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, внаслідок чого апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст. ст. 8, 19 Конституції України, ст. ст. 2-12, 72-77, 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 КАС України, суд - 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 липня 2020 року у справі № 420/534/20 – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 05.02.2021 року.

Головуючий суддя 	 	Домусчі С.Д.	
Судді	    	Семенюк Г.В.    Шляхтицький О.І.