26.01.21
22-ц/812/236/21
Провадження № 22-ц/812/236/21 Головуючий суду першої інстанції Рум`янцева Н.О. 
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
26 січня 2021 року             м. Миколаїв Справа 489/1415/20
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: 
головуючого Царюк Л.М., 
суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М., 
із секретарем судового засідання – Колосовою О.М., 
за участю: представника заявника - Павловича Є.В.,
представника заінтересованої особи - Мальченко К.С., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 , на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 жовтня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Рум`янцевої Н.О., в залі судового засідання в м. Миколаїв, о 14 год. 39 хв., повний текст якого складений 23 листопада 2020 року, за заявою  ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України, заінтересована особа - Інгульський районний відділ в місті Миколаєві Управління Державної міграційної служби у Миколаївській області, 

В С Т А Н О В И В:
У березні 2020 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа – Інгульський районний відділ в місті Миколаєві Управління Державної міграційної служби у Миколаївській області.
Заява мотивована тим, що наказом № 23-к від 08 квітня 1991 року він був звільнений з посади механіка (Сєвєроморський міжшкільний учбово-виробничий комбінат - м. Сєвєроморськ, Мурманська обл.).
Наказом № 1 від 02 січня 1992 року він був прийнятий на посаду головного механіка в кооператив «Скарс».
Наказом № 11 від 01 квітня 1993 року звільнений та переведений в приватне підприємство «Партнер-ЮГ» (Україна). 
Подальша його трудова діяльність відбувалася виключно на території України, що підтверджується іншими записами в його трудовій книжці.
11 лютого 1984 року Ленінським ЗАГС м. Миколаєва був зареєстрований його шлюб з ОСОБА_3 , та в подальшому вони почали проживати однією сім`єю за місцем її реєстрації: АДРЕСА_1 . В цей же період за вказаною адресою проживала донька заявника - ОСОБА_4 .
З 18 листопада 1999 року і по теперішній час він здійснює підприємницьку діяльність на території України. 
24 грудня 2008 року він змінив прізвище з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 » та 12 жовтня 2016 року отримав посвідку на постійне проживання в Україні.
Встановлення факту постійного проживання на території України пов`язано з отриманням громадянства України з метою користуватися правами, які визначені чинним законодавством.
На підстав викладеного з посиланням на пункт 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про громадянство України»   ОСОБА_1 просив встановити факт, що він постійно безвиїзно проживав на території Україні станом на 24 серпня 1991 року і по теперішній час. 
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 жовтня 2020 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні заяви, місцевий суд виходив із того, що ОСОБА_1 не звертався до Управління Державної міграційної служби у Миколаївській області з заявою щодо громадянства України та видачу відповідного паспорту цієї країни, а тому його звернення з даною заявою безпідставне та не породжує для нього виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав, оскільки встановлення факту проживання на території України використовується для підтвердження громадянства особи, яка звернулася до суду з подібною заявою та отриманні в подальшому паспорта громадянина України. Крім того, ОСОБА_1 є громадянином іншої держави, а саме Російської Федерації, що підтверджено паспортом № НОМЕР_1 , виданим 31 жовтня 2013 року. Отже, на даний час заявник має визначений статус, а саме «іноземець», проживає на території України на законних підставах, а саме має посвідку на постійне проживання, яка видана 12 жовтня 2016 року, тобто після набуття незалежності та прийняття Закону України «Про громадянство України».
Не погодившись з таким судовим рішенням, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 , оскаржив його шляхом подання апеляційної скарги, де посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просив суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким встановити факт постійного безвиїзного проживання на території України ОСОБА_1 станом на 24 серпня 1991 року і по теперішній час.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що в оскаржуваному судовому рішенні суд неодноразово посилається на Закон України «Про громадянство України» та Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затверджений указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215.
Вказані нормативно правові акти встановлюють виключно порядок провадження з питань громадянства, між тим, предметом заяви було встановлення факту постійного проживання на території України, та заявник не заявляв будь яких вимог щодо встановлення громадянства України.
Суд на власний розсуд визначив подальшу ціль встановлення факту постійного проживання на території України та прийняв рішення про наявність певного спору, що може виникнути в майбутньому.
Частиною 4 статті 315 ЦПК України передбачено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи - залишає заяву без розгляду.
За таких умов, суд першої інстанції, у разі виявлення наявності спору, мав би відмовити у відкритті провадження у справі або залишити заяву без розгляду але суд продовжив розгляд справи та ухвалив оскаржуване рішення.
Посилаючись на постанову Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 363/214/17-ц, скаржник зазначав, що перелік фактів, що можуть бути встановлені в судовому порядку не є вичерпним та у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. При цьому не виключається встановлення факту постійного проживання на території України.
Положеннями частини 1 статті 318 ЦПК України визначений вичерпний зміст заяви про встановлення факту, що має юридичне значення. Отже, у разі виявлення невідповідності заяви ОСОБА_1 приписам зазначеної статті, суд першої інстанції мав би залишити вказану заяву без руху до виправлення недоліків або повернути її заявнику. Проте місцевий суд продовжив провадження у справі та прийняв рішення про відмову в задоволенні заяви. 
В запереченнях на апеляційну скаргу представник заінтересованої особи доводи апеляційної скарги не визнала та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.
За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
За приписами статті 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_7 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Березівка Кормянського району Гомельської області (Республіка Білорусь), та 13 листопада 1979 року відділом внутрішніх справ Кормянського райвиконкому Гомельської області йому видано внутрішній паспорт серії НОМЕР_2 громадянина СРСР. 
Відповідно до інформації про реєстрацію місця проживання особи, що міститься в цьому паспорті, ОСОБА_1 до 25 березня 1982 року постійно проживав на території Білорусії, а з 28 квітня 1982 року до 07 лютого 1995 року останній мав зареєстроване місце проживання на території Російської Федерації (Мурманська область). 
Ця інформація підтверджується й даними, що містяться в наданих заявником трудових книжках, де зафіксовано, що з 14 січня 1975 року по 01 квітня 1981 року заявник постійно працював на території Республіки Білорусь. 
В подальшому з 08 липня 1982 року до 08 квітня 1991 року ОСОБА_1 працював та проходив службу в лавах воєнно-морського флоту у м. Сєвєроморськ Мурманської області.
З 02 січня 1992 року заявник почав працювати на підприємствах на території України.
03 жовтня 1991 року шлюб, укладений ОСОБА_8 та ОСОБА_3 в 1984 році, було розірвано Сєвєроморським ЗАГСом Мурманської області.
22 серпня 1995 року ОСОБА_8 було видано паспорт громадянина Російської Федерації серія НОМЕР_3 .
За даними паспорта ОСОБА_3 , серії НОМЕР_4 , вбачається, що Ленінським ЗАГС м. Миколаєва 11 лютого 1994 року було повторно зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 , який 02 червня 2006 року розірвано Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції. Відповідно до реєстрації місця проживання, то остання була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 15 жовтня 1991 року. 
За заявою ОСОБА_8 , де зазначено, що він прибув з м. Сєвєроморськ Мурманської області, за рішенням комісії з питань прописки № 1 від 27 січня 1999 року останньому оформили постійну прописку до дружини на житлову площу тестя по АДРЕСА_1 (стаття 16 Закону України «Про громадянство України).
З 18 листопада 1999 року ОСОБА_8 зареєстрований як фізична особа-підприємець у виконавчому комітеті Миколаївської міської ради.
Згідно свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_5 , виданого Генеральним консульством Російської Федерації в м. Одеса, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є громадянином Російської Федерації, змінив прізвище на « ОСОБА_1 ».
Управлінням ДМС в Миколаївській області заявнику з 2006 року видавались посвідки на проживання на території України, востаннє 12 жовтня 2016 року ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , як громадянину Російської Федерації, видано посвідку на постійне проживання на території України серії НОМЕР_6 , відповідно до якої останній з 11 вересня 2015 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . 
31 жовтня 2013 року Міністерство закордонних справи Російської Федерації видало ОСОБА_1 закордонний паспорт, який дійсний до 31 жовтня 2023 року, де зазначено, що останній має громадянство Російської Федерації. 
Відповідно до частини першої статті 3, статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи чи інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.
У частині першій статті 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
З указаного вбачається, що законом передбачено вставлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться і факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.
Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції, посилаючись на те, що звернення заявника з даною заявою не породжує для нього виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових права, оскільки він не звертався в досудовому порядку до Управління Державної міграційної служби в Миколаївській області із заявою про видачу паспорта громадянина України, а крім того має визначений статус «іноземець», оскільки є громадянином Російської Федерації. 
Між тим з такими висновками суду погодитися не можна о огляду на те, що предметом вимог заявника було не отримання громадянства, а встановлення юридичного факту, який дасть право відповідним органам вирішувати питання про надання громадянства України.
Так, встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.
Питання встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними врегульовано Законом України «Про громадянство України», Указом Президента України від 27 березня 2001 року «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України», яким затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та Прийнятих рішень (далі – Порядок).
Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини 1 статті 3 цього Закону.
Згідно з пунктами 1, 2 частини 1 статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.
Відповідно до пункту 7 Порядку громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої незалежності до громадянства України.
Пунктом 8 Порядку передбачено, що для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини 1  статті 3 Закону України «Про громадянство України»  особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів,
що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.
Згідно із пунктом 44 Порядку у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.
Отже одним із документів на підтвердження обставин для встановлення належності до громадянства України є рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року (див. Постанову Верховного Суду від 02 липня 2020 року № 358/608/19ц). 
Крім того, посилаючись на передчасне звернення до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання особи на момент проголошення незалежності України, суд не врахували норми процесуального права та роз`яснення, викладені у рішенні Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року № 15-рп/20002.
Пунктом 3 Рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року № 15-рп/20002 встановлено, що обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб`єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.
Право на судовий захист не позбавляє суб`єктів правовідносин можливості досудового врегулювання спорів. Це може бути передбачено цивільно-правовим договором, коли суб`єкти правовідносин добровільно обирають засіб захисту їхніх прав. Досудове врегулювання спору може мати місце також за волевиявленням кожного з учасників правовідносин і за відсутності у договорі застереження щодо такого врегулювання спору.
Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.
З урахуванням викладеного, положення частини 2 статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист (див. постанова Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 365/762/17)
Заявник звернувся до суду із заявою де просить встановити факт постійного безвиїзного проживання на території Україні станом на 24 серпня 1991 року і по теперішній час. 
З наданих ОСОБА_1 доказів на підтвердження такого факту, оцінюючи їх в сукупності колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення цієї заяви.
Як встановлено ОСОБА_1 до 25 березня 1982 року постійно проживав на території Білорусії, а з 28 квітня 1982 року до 07 лютого 1995 року останній мав зареєстроване місце проживання на території Російської Федерації (Мурманська область). 
З 02 січня 1992 року заявник працював на підприємствах на території України, а за заявою ОСОБА_8 , де він особисто зазначив, що він прибув з м. Сєвєроморськ Мурманської області, в 1999 року було оформлено постійну прописку до дружини на житлову площу тестя по АДРЕСА_1 (стаття 16 Закону України «Про громадянство України).
22 серпня 1995 року ОСОБА_8  було видано паспорт громадянина Російської Федерації серія НОМЕР_3 .
Отже з досліджених доказів можна дійти висновку, що ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року постійно не проживав, оскільки надані письмові докази свідчать про те, що заявник почав постійно проживати на території України за вказаною ним адресою тільки з 1999 року. Сам по собі факт перебування на території України до цього часу, що пов`язано з працевлаштуванням, не свідчить про постійність проживання станом на 24 серпня 1991 року в розумінні положень Закону України «Про громадянство».
З огляду на це, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 , проте обґрунтування такого висновку не в повній мірі відповідає нормам матеріального права та встановленим фактичним обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.
Між тим, помилковість в обґрунтуванні висновків суду першої інстанції не призвела до неправильного вирішення справи по суті, що водночас свідчить про необхідність зміни мотивувальної частини оскарженого рішення суду першої інстанції.
Відповідно до частини 4 статті 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні мотивувальної та (або) резолютивної частини.
З урахуванням викладеного, відповідно до пункту 3 частини 1 статті 376 ЦПК України судове рішення підлягає зміні у мотивувальній частині, яку слід викласти у редакції цієї постанови.
Відповідно до частини 7 статті 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення у справі, що розглянута в порядку окремого провадження, судові витрати не відшкодовуються.
Керуючись статтями 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 , задовольнити частково.
Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 жовтня 2020 року змінити у мотивувальній частині, виклавши її у редакції цієї постанови.
В іншій частині зазначене рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України. 

Головуючий Л.М. Царюк
Судді Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 27 січня 2021 року.