Постанова 
Іменем України
13 січня 2021 року
м. Київ
справа № 646/10001/15-ц
провадження № 61-22807св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С., 
суддів: Калараша А. А. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В., 
Ткачука О. С.,
учасники справи
за первісним позовом:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
третя особа - Харківська міська рада,
за зустрічним позовом:
позивач - ОСОБА_3 , яка діє також в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 ,
відповідачі: ОСОБА_1 , Харківська міська рада, товариство з обмеженою відповідальністю «Інженерно-правовий центр «Гранд», Управління Держземагенства у м. Харкові Харківської області, 
треті особи: Служба у справах дітей Червонозаводського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, ОСОБА_5 , реєстраційна служба Харківського міського управління юстиції,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , на рішення Червонозаводського районного суду Харківської області від 29 жовтня 2019 року у складі судді Єжова В. А. та на постанову Харківського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року у складі колегії суддів: Маміної О. В., Кругової С. С., Пилипчук Н. П., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Харківська міська рада, про визнання права власності, звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 , яка діє також в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , до ОСОБА_1 , Харківської міської ради, товариства з обмеженою відповідальністю «Інженерно-правовий центр «Гранд», Управління Держземагенства у м. Харкові Харківської області, треті особи: Служба у справах дітей Червонозаводського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, ОСОБА_5 , реєстраційна служба Харківського міського управління юстиції, про визнання правовстановлюючого документа недійсним, скасування рішення міської ради, визнання дій протиправними,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог 
У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Харківська міська рада, про визнання права власності, звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що рішенням 36 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 24 грудня 2014 року № 1747/14 ним отримано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) із земель територіальної громади м. Харкова за рахунок земель житлової та громадської забудови площею орієнтовно 0,0809 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 . 
З метою розробки відповідної документації із землеустрою ОСОБА_1 звернувся до товариства з обмеженою відповідальністю «Інженерно-правовий центр «Гранд», яким була розроблена технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), на підставі якої 02 березня 2015 року було внесено до Державного земельного кадастру відомості про земельну ділянку площею 0,0812 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 , якій було присвоєно кадастровий номер 6310138800:06:006:0011.
28 липня 2015 року ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , із цільовим призначенням - землі житлової та громадської забудови для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,0812 га. 
Разом із тим, користувачами суміжної земельної ділянки зруйновано паркан, що проходив по межі суміжних земельних ділянок АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 , який був встановлений кілька десятків років тому.
Після цього відповідачі встановили паркан таким чином, що частина земельної ділянки (з вулиці близько чотирьох метрів, на кадастровому плані відрізок Б-В) опинилася у користуванні відповідачів, що позбавило ОСОБА_1 права законного володіння частиною земельної ділянки, що йому належить на праві приватній власності.
При цьому згідно з відомостями Державного земельного кадастру суміжна земельна ділянка на АДРЕСА_2 не внесена до Державного земельного кадастру, відповідно право власності або користування на цю земельну ділянку у встановленому законом порядку не оформлене. Це також підтверджується відомостями, які містяться на публічній кадастровій карті, яка є у вільному доступі ( ІНФОРМАЦІЯ_1 на офіційному веб-сайті Державної служби України з питань геодезії, картографії і кадастру (ІНФОРМАЦІЯ_3).
Посилаючись на зазначене, з урахуванням уточненої позовної заяви (а. с. 55, т. 1), остаточно просив суд: 
-          визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку (кадастровий номер 6310138800:06:006:0011) загальною площею 0,0812 га за адресою: АДРЕСА_1 , у межах та з координатами поворотних точок, визначених відповідно до технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), розробленої ТОВ «Інженерно-правовий центр «Гранд», які внесені до державного земельного кадастру 02 березня 2015 року;
-          зобов`язати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 10,2 кв. м (згідно з актом обстеження земельної ділянки № 1929/15, складеним головним спеціалістом відділу обстеження земельних ділянок Департаменту земельних відносин Харківської міської ради, та топографогеодезичної зйомки, проведеної ТОВ «Інженерно-правовий центр «Гранд»), яка є складовою частиною земельної ділянки загальною площею 0,0812 га (кадастровий номер 6310138800:06:006:0011), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та повернути її власнику - ОСОБА_1 .
Відповідач ОСОБА_2 подав заперечення проти позову, згідно з якими позов ОСОБА_1 вважав незаконним, необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Зазначив, що він є неналежним відповідачем, оскільки не має жодного відношення до предмету спору. Він не є користувачем або власником земельної ділянки АДРЕСА_2 , суміжної з ділянкою позивача. Так само він не є власником домоволодіння або його частини за зазначеною адресою. Адреса його постійного місця проживання збігається з місцем реєстрації: АДРЕСА_3 . 
У листопаді 2015 року ОСОБА_3 в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_4 було подано до суду зустрічну позовну заяву, в обґрунтування якої посилалася на те, що вона та її неповнолітня донька, ОСОБА_4 , є власниками житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого на АДРЕСА_2 , на підставі договору міни, посвідченого 23 серпня 2006 року нотаріусом Харківського міського нотаріального округу за реєстровим № 609. 
Право власності на житловий будинок із надвірними будівлями зареєстровано 
КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 15 вересня 2006 року (реєстраційний номер 798 в книзі № 1). 
Житловий будинок із надвірними будівлями розташований на земельній ділянці площею 837 кв. м, наданій у користування відповідно до рішення Червонозаводського районного виконавчого комітету № 39 від 19 червня 
1956 року за реєстровим № 45654. Разом із тим, фактична площа земельної ділянки на АДРЕСА_1 становить 809 кв. м, що підтверджується листом-відповіддю на запит № 2410721 від 09 вересня 2014 року. 
Крім того, акт погодження меж земельної ділянки не було надано суміжним землекористувачам для погодження та засвідчення підписом, Харківська міська рада не мала законних підстав щодо затвердження технічної документації ОСОБА_1 . Як вбачається із технічної документації на земельну ділянку, складеної ТОВ «Інженерно-правовий центр «Гранд», долученої ОСОБА_1 до первісного позову, акт погодження меж у технічній документації взагалі відсутній. 
Посилаючись на наведені обставини, ОСОБА_3 , з урахуванням уточненої заяви (а. с. 114-118,т. 1), остаточно просила суд:
- визнати недійсним свідоцтво серія НОМЕР_1 від 28 липня 2015 року про право власності на земельну ділянку площею 0,0812 га, кадастровий номер 6310138800:06:006:0011, розташовану на АДРЕСА_1 , видане ОСОБА_1 ;
- визнати протиправними дії ТОВ «Інженерно-правовий центр «Гранд» зі складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_1 для обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд, яка розташована на АДРЕСА_1 , в якій зазначена площа земельної ділянки 0,0812 га;
- визнати протиправними дії Управління Держземагенства у м. Харкові Харківської області із внесення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_1 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована на АДРЕСА_1 , в якій зазначена площа земельної ділянки 0,0812 га до Державного земельного кадастру;
- визнати протиправними дії Харківської міської ради із погодження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_1 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована на АДРЕСА_1 , в якій зазначена площа земельної ділянки 0,0812 га;
- скасувати рішення Харківської міської ради про погодження та затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_1 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована на АДРЕСА_1 , в якій зазначена площа земельної ділянки 0,0812 га.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку (кадастровий номер 6310138800:06:006:0011) загальною площею 0,0812 га за адресою: АДРЕСА_1 , у межах та з координатами поворотних точок, визначених відповідно до технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), розробленої ТОВ «Інженерно-правовий центр «Гранд», які внесені до державного земельного кадастру 02 березня 2015 року.
Зобов`язано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 10,2 кв. м (згідно з актом обстеження земельної ділянки 
№ 1929/15, складеним головним спеціалістом відділу обстеження земельних ділянок Департаменту земельних відносин Харківської міської ради, та топографогеодезичної зйомки, проведеної ТОВ «Інженерно-правовий центр «Гранд»), яка є складовою частиною земельної ділянки загальною площею 
0,0812 га (кадастровий номер 6310138800:06:006:0011), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та зобов`язано повернути її власнику - ОСОБА_1 .
У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 , яка діє також в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , відмовлено.
Постановою Харківського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Задовольняючи первісні позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив із того, що набуття права власності на земельну ділянку позивачем ОСОБА_1 відбулося відповідно до закону, позивачем доведено порушення права власності відповідачами шляхом позбавлення його права власності частини земельної ділянки площею 10,2 кв. м, а тому його вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню.
При цьому відповідачем ОСОБА_3 не доведено порушення законних прав та інтересів її та ОСОБА_4 , опікуном якої вона є, що свідчить про відсутність підстав для задоволення зустрічної позовної заяви.
Межові знаки не встановлювалися, оскільки по межі суміжних ділянок АДРЕСА_1 та 
АДРЕСА_2 існував паркан, що відповідає п. 3.8 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, проте матеріалами справи встановлено, що на момент розгляду справи, паркан між домоволодіннями сторін (НОМЕР_2 та НОМЕР_3), встановлений відповідачами за первісним позовом, перекриває частину в`їзних воріт позивача, тоді як раніше паркан знаходився по одній лінії з воротами. 
У зв`язку з зазначеним, на думку судів, позивачем за первісним позовом доведені позовні вимоги щодо наявності порушення його права шляхом позбавлення його права власності на частину земельної ділянки внаслідок встановлення відповідачем паркану поза межами її земельної ділянки.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
У грудні 2019 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Червонозаводського районного суду Харківської області від 29 жовтня 2019 року та на постанову Харківського апеляційного суду 
від 12 листопада 2019 року, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні первісних позовних вимог відмовити, а зустрічний позов задовольнити.
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 27 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.
Листом судді від 30 вересня 2020 року повторно витребувано матеріали справи з Червонозаводського районного суду м. Харкова.
У жовтні 2020 року справа № 646/10001/15-ц надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 14 грудня 2020 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій повно та всебічно не дослідили обставин, що мають значення для справи, не дослідили докази, чим порушили право особи на справедливий суд.
Судами безпідставно відмовлено в задоволенні клопотання про забезпечення доказів шляхом огляду судом земельних ділянок та огляду сараю літ. «Е», який не є самочинною будівлею, а був разом із житловим будинком предметом договору міни, на підставі якого належить на праві власності ОСОБА_3 та її доньці 
ОСОБА_4 . Задовольняючи позовні вимоги, суди не звернули уваги на доводи ОСОБА_3 щодо неможливості виконання судового рішення, оскільки необхідно буде знести законну капітальну будівлю (сарай літ. «Е»).
Судами не вжито необхідних заходів для витребування письмових доказів, необхідних для проведення експертизи, а сама земельно-технічна експертиза у справі проведена не була. 
Також судами не звернуто належної уваги на те, що акт погодження меж земельних ділянок не було надано суміжним землекористувачам для погодження та не засвідчено їх підписами.
Крім того, відсутні правові підстави для визнання права власності на земельну ділянку за ОСОБА_1 , оскільки таке право встановлено на підставі відповідного свідоцтва. Порядок додаткового підтвердження права власності, яке вже зареєстровано, не передбачено чинним законодавством.
Доводи інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу ОСОБА_4 , в інтересах якої діє опікун ОСОБА_3 , до Верховного Суду не надходив. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами встановлено, що ОСОБА_3 є опікуном недієздатної ОСОБА_4 , 
ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 23 лютого 2018 року у справі № 646/5209/17. (а. с. 211-212, т. 2)
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 належить на праві приватної власності будинок АДРЕСА_2 на підставі договору міни від 23 серпня 2006 року, посвідченого нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бєсєда О. Д. (а.с. 45-47, т. 1).
Рішенням 36 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 24 грудня 2014 року 
№ 1747/14 ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) із земель територіальної громади м. Харкова за рахунок земель житлової та громадської забудови площею орієнтовно 0,0809 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на 
АДРЕСА_1 . (а. с. 64, т. 2)
Відповідно до вимог Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натури (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками за замовленням ОСОБА_1 ТОВ «Інженерно-правовий центр «Гранд» була розроблена технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), на підставі якої 
02 березня 2015 року внесені відомості про вищевказану земельну ділянку до Державного земельного кадастру (а.с. 8-11, т.1).
Внаслідок розробки технічної документації було встановлено точну (коректну) площу земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , яка була передана у власність ОСОБА_1 рішенням Харківської міської ради.
Технічна документація містить акт погодження меж земельної ділянки 
від 24 лютого 2015 року, який не підписаний суміжним землекористувачем ділянки АДРЕСА_2 (а.с.70, т .2). 
Додатком до акта погодження меж земельної ділянки від 24 лютого 2015 року встановлено, що при виконанні робіт на АДРЕСА_1 , місцезнаходження землекористувача суміжної земельної ділянки АДРЕСА_2 не встановлено, у зв`язку з чим у встановленні меж земельної ділянки він не брав участі. Межі ділянки не порушені та встановлені по існуючій огорожі (а.с.75, т.2)
Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_4 
від 28 липня 2015 року ОСОБА_1 належить земельна ділянка з земель житлової та громадської забудови для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0812 га за адресою: 
АДРЕСА_1 , кадастровий номер 6310138800:06:006:0011 (а.с.12, т. 1).
Актом № 1929/15 обстеження земельної ділянки на АДРЕСА_1 від 15 жовтня 2015 року, складеним головним спеціалістом відділу обстеження земельних ділянок Департаменту земельних відносин Харківської міської ради, встановлено, що площа земельної ділянки, наданої у власність ОСОБА_1 (кадастровий номер 6310138800:06:006:0011), зменшена орієнтовно на 0,0010 га внаслідок встановлення забору власником домоволодіння АДРЕСА_2 (а.с.33, т. 1).
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» 
№ 460-ІХ від 15 січня 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).
Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, врахувавши аргументи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню,виходячи з наступних підстав.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Оскаржувані судові рішення у повній мірі не відповідають вказаним вимогам закону.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
За змістом статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном. 
Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).
Відповідно до частини другої статті 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.
Відповідно до частин першої та третьої статті 158 ЗК України земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.
Згідно зі статтею 153 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом: відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав; застосування інших, передбачених законом, способів.
Відповідно до статті 211 ЗК України громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства, зокрема, за такі порушення як самовільне зайняття земельних ділянок.
Самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду (стаття 212 ЗК України).
Згідно з частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (частина третя цієї статті).
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень порушень його права власності від будь-яких осіб.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми, є: наявність у позивача права власності та встановлених судом перешкод у користуванні власником своєю власністю.
У справі, що переглядається, ОСОБА_1 (позивач за первісним позовом) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Харківська міська рада, про визнання права власності, звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За змістом частини першої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Для захисту права суду необхідно встановити факт його порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Згідно з положеннями частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. 
Відповідно до частин першої, четвертої статті 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи. У справах можуть також брати участь органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48ЦПК України).
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, а встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Цивільно-процесуальним законодавством саме на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі.
Позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. 
Участь у справі кількох відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох відповідачів, права та обов`язки кількох відповідачів виникли з однієї підстави, предметом спору є однорідні права і обов`язки.
Колегія суддів звертає увагу на те, що судами не встановлено, а матеріали справи не містять інформації про те, що відповідач ОСОБА_2 є власником домоволодіння АДРЕСА_2 та чинить перешкоди ОСОБА_1 у користуванні його власністю.
Відповідач ОСОБА_2 звертався із запереченням проти позову, у якому зазначив, що він є неналежним відповідачем, оскільки не має жодного відношення до предмету спору. Він не є користувачем або власником земельної ділянки АДРЕСА_2 , суміжної з ділянкою позивача. Так само він не є власником домоволодіння або його частини за зазначеною адресою. Адреса його постійного місця проживання збігається з місцем реєстрації: АДРЕСА_3 . 
Суд першої інстанції зазначеного не врахував та не надав належної мотивації щодо неприйняття до уваги вказаного клопотання, а суд апеляційної інстанції не звернув уваги на таке порушення судом норм процесуального права. Таким чином, судами належним чином не з`ясовано суб`єктний склад учасників справи.
Крім того, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, про задоволення позовних вимог у частині визнання за ОСОБА_1 права власності на спірну земельну ділянку з огляду на наступне.
У цій справі судами встановлено, що ОСОБА_1 на праві власності належить земельна ділянка (кадастровий номер 6310138800:06:006:0011) загальною площею 0,0812 га за адресою: АДРЕСА_1  відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_4 від 28 липня 2015 року, правових підстав для визнання вказаного свідоцтва недійсним судами не встановлено, свідоцтво є чинним. 
Згідно із частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.
За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного засобу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності чи відсутності між сторонами зобов`язальних правовідносин. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. 
Тобто, особа не звертається з усіма передбаченими вимогами до суду, а обирає саме той засіб захисту, який відповідає характеру порушення його права чи інтересу.
Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
Ефективним засобом захисту, є такий спосіб захисту, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.
Згідно з положеннями статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.
Згідно зі статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.
Разом із тим, у справі, що переглядається, право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку (кадастровий номер 6310138800:06:006:0011) загальною площею 0,0812 га за адресою: АДРЕСА_1 підтверджено свідоцтвом про право власності від 28 липня 2015 року, на підставі якого реєстраційною службою Харківського міського управління юстиції Харківської області проведена державна реєстрація. Зазначений документ не втрачено, підстав для визнання свідоцтва недійсним судами не встановлено, у зв`язку з чим суди відмовили в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 , а тому правовий механізм, передбачений статтею 392 ЦК України, до спірних правовідносин не застосовується.
Таким чином, суди дійшли взаємовиключного висновку про те, що підстави для визнання недійсним свідоцтва про право власності ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку відсутні, та про необхідність захисту права ОСОБА_1 шляхом визнання за ним права власності, яке вже підтверджено свідоцтвом.
Задовольняючи первісний позов у частині вимог про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки площею 10,2 кв. м згідно з актом обстеження земельної ділянки № 1929/15, складеним головним спеціалістом відділу обстеження земельних ділянок Департаменту земельних відносин Харківської міської ради, та топографогеодезичної зйомки, проведеної ТОВ «Інженерно-правовий центр «Гранд»), яка є складовою частиною земельної ділянки загальною площею 
0,0812 га (кадастровий номер 6310138800:06:006:0011) та зобов`язання повернути її власнику - ОСОБА_1 , суди не звернули уваги на те, що у вказаному акті визначено, що площа земельної ділянки, наданої у власність ОСОБА_1 , зменшена орієнтовно на 0,0010 га, при цьому не зазначено, з якої саме частини домоволодіння.
З урахуванням того, що земельно-технічна та будівельно-технічна експертизи у справі не були проведені, а відповідно до наявних у справі доказів, зокрема, вище зазначеного акта, на який посилалися суди, повно не встановлено обставини, що мають значення для правильного вирішення спору по суті, що свідчить про те, що суди не забезпечили повний та всебічний розгляд справи.
Колегія суддів звертає увагу на те, що первісний та зустрічний позови в цій справі є взаємопов`язаними, а тому оскільки судами першої та апеляційної інстанцій не встановлені фактичні обставини, що мають значення для справи, повно та всебічно не досліджено докази справи, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню в повному обсязі: як щодо первісних, так і стосовно зустрічних вимог.
Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, збирати та надавати оцінку доказам, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а справа - передачі на новий розгляд до суду першої інстанції.
При новому розгляді справи, суду першої інстанції необхідно повно та всебічно на підставі належних і допустимих доказів встановити фактичні обставини, що мають значення для справи, визначитися із суб`єктним складом учасників процесу, 
у випадку встановлення факту порушення права позивача (за первісним або зустрічним позовом), звернути увагу на ефективний спосіб захисту, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.
Висновки Верховного Суду за результатом розгляду касаційної скарги
У частині четвертій статті 411 ЦПК України закріплено, що справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку про те, що оскаржені судові рішення ухвалено без додержання норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права. Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, збирати та надавати оцінку доказам, у зв`язку з цим колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити, оскаржені судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_4 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , задовольнити частково.
Рішення Червонозаводського районного суду Харківської області від 29 жовтня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 12 листопада 
2019 року скасувати. 
Справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                           В. С. Висоцька
 
Судді:                                                                                  А. А. Калараш
 
                                                                                                           І. В. Литвиненко
 
                                                                                                           Є. В. Петров
 
                                                                                                           О. С. Ткачук