Справа № 161/4450/19 	Головуючий у 1 інстанції: Філюк Т. М. 	
Провадження № 22-ц/802/103/21  Категорія: 60 	  Доповідач: Федонюк  С. Ю.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
17 лютого 2021 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Федонюк С. Ю.,
суддів - Матвійчук Л.В., Осіпука В.В.,
з участю:
секретаря судового засідання – Савчук О. В., 
позивача – ОСОБА_1 , 
представника позивача – ОСОБА_2 ,
представника відповідача – ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа на стороні відповідача ОСОБА_5 , про визнання права власності на спадкове майно за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 листопада 2020 року,
                                       В С Т А Н О В И В:
У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_6 . Після його смерті відкрилась спадщина на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , земельну ділянку площею 0,0053 га за адресою: АДРЕСА_2 , та земельну ділянку площею 0, 0057 га в АДРЕСА_2 . Дане майно було набуто спадкодавцем ОСОБА_6 під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 , а тому є їх спільною сумісною власністю. А оскільки частки є рівними відповідно до вимог закону, то ОСОБА_6 та ОСОБА_7 належало по Ѕ частині даного майна.
Позивач вказує, що на випадок своєї смерті ОСОБА_6 склав заповіт, яким все належне йому майно заповів відповідачу ОСОБА_4 . Проте, спадкоємцями першої черги, які мали право на обов`язкову частку у спадковому майні, та які прийняли спадщину, подавши відповідну заяву до нотаріальної контори, були дружина ОСОБА_7 та непрацездатний син ОСОБА_5 , які успадкували по ј частині майна, що залишилось після смерті ОСОБА_6 , а саме по 1/8 частині житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , 1/8 частині земельної ділянки за адресою : АДРЕСА_2 та по 1/8 частині земельної ділянки в АДРЕСА_2 .
Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 13 липня 2009 року визнано мирову угоду, укладену між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , за якою ОСОБА_7 визнала право власності за ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 26,5 м.кв. в АДРЕСА_2 , тобто на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,053 га на АДРЕСА_2 згідно Державного акту серії ВЛ №006083.
Позивач також покликається на те, що ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на випадок своєї смерті залишила заповіт, яким все належне їй майно заповіла йому. Непрацездатний син спадкодавця ОСОБА_5 від своєї частки відмовився в його користь, подавши відповідну заяву в нотаріальну контору.
Таким чином, позивач вказує, що після смерті матері ОСОБА_7 відкрилась спадщина на 5/8 часток житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , 5/16 часток земельної ділянки за адресою : АДРЕСА_2 згідно Державного акту про право власності на землю серії ВЛ № 006083 від 01.03.2002 року та 5/8 часток земельної ділянки згідно Державного акту про право власності на землю серії ВЛ № 043099 від 27.04.2004 року.
Позивач зазначає, що він прийняв спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_7 , подавши в передбачений законом строк відповідну заяву до нотаріальної контори. Однак, нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки відсутні документи, що посвідчують право власності спадкодавця на майно.
З урахуванням викладеного, просить визнати за ним право власності на спадкове майно за заповітом, що залишилось після смерті матері ОСОБА_7 , а саме на 5/8 часток житлового будинку за адресою : АДРЕСА_1 , 5/16 часток земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 згідно Державного акту про право власності на землю серії ВЛ № 006083 від 01.03.2002 року та 5/8 часток земельної ділянки згідно Державного акту про право власності на землю серії ВЛ № 043099 від 27.04.2004 року.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 листопада 2020 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно за заповітом , що залишилось після смерті матері ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме: на 5/16 частин земельної ділянки площею 0,0053 га в АДРЕСА_2 , відповідно до Державного акту на право власності на землю серії ВЛ № 006083, виданого 01.03.2002 року. Визнано за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно за заповітом , що залишилось після смерті матері ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме на: 5/8 частин земельної ділянки площею 0,0057 га по АДРЕСА_2 з цільовим призначенням для обслуговування торгового закладу, відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВЛ № 043099, виданого 27.04.2004 року. Визнано за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно за заповітом, що залишилось після смерті матері ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме на: 5/8 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 грудня 2020 року заяву ОСОБА_8 , подану в інтересах ОСОБА_1 , про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 1695, 25 грн судових витрат по сплаті судового збору та 10 000 грн понесених витрат на професійну правничу допомогу.
Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, які є безумовною підставою для скасування рішення. Апеляційна скарга мотивована тим, що суд, ухвалюючи рішення без участі відповідача, не звернув увагу, що відповідач та її представник не були належним чином повідомлені про час та дату розгляду справи. Вказує, що суд невірно визначив розмір обов"язкової частки, а відповідно і частки спадкоємців у спадковому майні, помилково визначивши спадкоємців першої черги у кількості 2 осіб, та невірно здійснив розрахунок. Тому, внаслідок невірних розрахунків її частка у спадковому майні зменшена до ј, замість дійсної 1/3, чим порушено її право як спадкоємця. Крім того, на думку відповідача, перешкодою у встановленні фактичних обставин справи було незалучення у якості відповідача іншого спадкоємця – ОСОБА_5 . 
Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
У січні 2021 року представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_8 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду - залишити без змін, посилаючись на те, що судом прийнято законне та обґрунтоване судове рішення.
В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги підтримав, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Позивач ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_2 у судовому засіданні апеляційного суду проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили рішення суду залишити без змін.
Згідно з ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру часток змінити з наступних підстав.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спадкоємцями за законом першої черги, які у встановленому законом порядку прийняли спадщину після смерті ОСОБА_6 , та які мають право на обов`язкову частку, успадкували по 1/8 частині спадкового майна, однак не оформили свої спадкові права належним чином. Оскільки ОСОБА_1 прийняв спадщину після смерті матері – ОСОБА_7 , звернувшись 21 листопада 2017 року до нотаріальної контори з відповідною заявою про прийняття спадщини за заповітом, а непрацездатний повнолітній син - ОСОБА_5 , який є особою з інвалідністю ІІ групи, від своєї частки у спадковому майні відмовився, тому наявні всі підстави для визнання за позивачем права власності на спадкове майно за заповітом , що залишилось після смерті матері ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , у визначених судом частках.
Проте, апеляційний суд не може в повній мірі погодитися із даним висновком суду, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6  та перебував у зареєстрованому шлюбі з  ОСОБА_7 з 28 січня 1962 року до дня смерті, що  підтверджено копією свідоцтва про одруження серії  НОМЕР_1 , копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 . 
Відповідно до Державного акту на право власності на землю серії ВЛ № 006083, виданого 01.03.2002 року, ОСОБА_6 був власником земельної ділянки площею 0,0053 га в АДРЕСА_2 , на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 7563 від 19.11.2001 року, цільове призначення земельної ділянки – для обслуговування торгового закладу з влаштуванням літнього кафе. (а.с. 10-12).
Згідно з Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ВЛ № 043099, виданим 27.04.2004 року, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 562 від 23.03.2004 року ОСОБА_6 належала земельна ділянка площею 0,0057 га на АДРЕСА_2 з цільовим призначенням - для обслуговування торгового закладу (а.с.13-16)
Відповідно до свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, виданого 8 вересня 1978 року, ОСОБА_6 був власником житлового будинку, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 (а.с.22).
Отже, з урахуванням вимог ст. 22, 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України та ст. 60, 70 Сімейного кодексу України, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 належало кожному по Ѕ частині набутого під час шлюбу майна, а саме: земельної ділянки площею 0,0053 га в АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 7563 від 19.11.2001 року, відповідно до Державного акту на право власності на землю серії ВЛ № 006083, виданого 01.03.2002 року, по Ѕ частині земельної ділянки площею 0,0057 га на АДРЕСА_2 з цільовим призначенням -для обслуговування торгового закладу згідно з Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ВЛ № 043099, виданим 27.04.2004 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 562 від 23.03.2004 року, та по Ѕ частині житлового будинку,що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 .
Після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрилась спадщина на зазначену частину належного йому майна.
Разом з тим, ОСОБА_6 на випадок своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 залишив заповіт, яким усе належне йому майно, з чого б воно не складалось і де б воно не знаходилось, і взагалі все, що буде належати йому на час смерті і на що за законом буде мати право, заповів ОСОБА_4 .
Проте, непрацездатні дружина померлого ОСОБА_7 пенсійного віку і його син ОСОБА_5 - інвалід 2 групи, мали право на обов"язкову частку у спадщині. 
Як вбачається з матеріалів справи, 21 лютого 2005 року, тобто у шестимісячний строк, до нотконтори звернулися спадкоємці ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , які мали право на обов"язкову частку, отже вони вважаються такими, що прийняли спадщину. 
Крім того, встановлено, що відповідно до ухвали Апеляційного суду Волинської області від 13 липня 2009 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, якою визнано мирову угоду, укладену між сторонами, за ОСОБА_4 визнано право власності на земельну ділянку площею 26,5 кв.м. в АДРЕСА_2 , що становить Ѕ частину земельної ділянки відповідно до Державного акту про право власності на землю серії ВЛ № 006083, виданого 01.03.2002 року на ім`я ОСОБА_6 ( а.с. 25).
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_7 , що стверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 09.09.2017 року.
Після смерті ОСОБА_7 відкрилась спадщина на належне їй майно. 
На випадок своєї смерті ОСОБА_7 залишила заповіт, яким все своє майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, а також все те, на що вона матиме право, в тому числі, житловий будинок АДРЕСА_1 заповіла своєму сину ОСОБА_1 .
Позивач ОСОБА_1 прийняв спадщину після смерті матері ОСОБА_7 , звернувшись 21 листопада 2017 року до нотаріальної контори з відповідною заявою про прийняття спадщини за заповітом.
Спадкоємець за законом, який має право на обов`язкову частку у спадковому майні, що залишилось після смерті ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , непрацездатний повнолітній син ОСОБА_5 , який є особою з інвалідністю ІІ групи, від своєї частки у спадковому майні відмовився, про що ним подана заява до нотаріальної контори.
Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 22 травня 2018 року у видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за заповітом відмовлено у зв`язку з неможливість встановити склад спадкового майна, яке належить спадкодавцю ОСОБА_7 .
Як вбачається з матеріалів справи, суд правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами та надав їм належну оцінку. Разом з тим, не може погодитися із висновками суду в частині визначення розміру часток спадкоємців.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам в даній частині справи, апеляційний суд виходить з наступного.
За змістом ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Суб`єкт права власності, яким є заповідач (спадкодавець), на випадок своєї смерті має право шляхом вчинення заповіту розпоряджатися своєю власністю – спадщиною, до складу якої законом віднесені усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 318, 1218, 1233, 1235, 1236 ЦК України).
В силу ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
У відповідності із ч.1 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.
Заповідач має право призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин; заповідач має право на визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, на заповідальний відказ, на покладення на спадкоємця інших обов`язків, а також право на скасування заповіту тощо (частина перша статті 1235, статті 1236, 1237, 1240, 1254 ЦК України).
За своєю юридичною природою свобода розпорядження власністю шляхом вчинення заповіту (свобода заповіту) є одним із основоположних принципів спадкового права, при цьому вона не є абсолютною. Кодексом визначено обмеження волі заповідача щодо права розпоряджатися власністю (обмеження принципу свободи заповіту) шляхом установлення права окремої категорії осіб на обов`язкову частку у спадщині. Право на обов`язкову частку у спадщині мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки, які спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка) (абзац перший частини першої статті 1241 ЦК України).
Отже, принцип свободи розпорядження власністю шляхом вчинення заповіту передбачає широкий обсяг правомочностей заповідача, згідно з якими він своїм волевиявленням може вплинути на зміст спадкових правовідносин. 
Однак застосування цього принципу обмежується законодавчо встановленою для окремої категорії спадкоємців гарантією, за якою, незалежно від змісту заповіту, особи, визначені в частині першій статті 1241 ЦК України, спадкують половину частки, яка належала б їм у разі спадкування за законом.
До обов`язкової частки у спадщині зараховується вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу, встановленого на користь особи, яка має право на обов`язкову частку, а також вартість інших речей та майнових прав, які перейшли до неї як до спадкоємця.
Відповідно до пункту 5.10 розділу ІІ глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, при визначенні розміру обов`язкової частки нотаріусу слід враховувати, що частиною першою статті 1241 ЦК України встановлено, що обов`язкова частка у спадщині визначається незалежно від змісту заповіту у розмірі половини частки, яка належала б кожному із спадкоємців у разі спадкування за законом. При визначенні розміру обов`язкової частки у спадщині нотаріус враховує всіх спадкоємців за законом, які могли б бути закликані до спадкування, якби порядок спадкування не було змінено заповідачем. Нотаріус пропонує як спадкоємцю за заповітом, так і спадкоємцю, що має право на обов`язкову частку у спадщині, вказати у своїх заявах про прийняття спадщини всіх спадкоємців за законом.
Так, згідно з пунктом 5.9 глави 10 Порядку право на обов`язкову частку у спадщині виникає у спадкоємця, передбаченого частиною першою статті 1241 ЦК України, у випадках, якщо у заповіті містяться положення про усунення його від спадкування або цьому спадкоємцеві заповідана частка спадщини, яка є меншою від належної йому обов`язкової частки.
Як вбачається з матеріалів справи, спадкоємцями за законом першої черги після смерті ОСОБА_6 є його покійна дружина ОСОБА_7 та сини ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .
При цьому обов`язкову частку у спадковому майні після смерті ОСОБА_6 мали ОСОБА_7 та ОСОБА_5 .
Обов`язкова частка у спадщині визначається в розмірі половини від тієї частки, яка належала б кожному зі спадкоємців, що мають право на неї, при спадкуванні за законом, незалежно від змісту заповіту.
Право на обов`язкову частку в спадщині не залежить від згоди інших спадкоємців на її отримання, а також місця проживання спадкоємця.
У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що перелік осіб, які мають право на обов`язкову частку, що визначений статтею 1241 ЦК, є вичерпним і розширеного тлумачення не потребує.
Для визначення розміру обов`язкової частки у спадщині важливим є визначення кола осіб, які б могли спадкувати за законом у разі відсутності заповіту, та визначення складу майна, з якого складається спадщина.
При визначенні розміру обов`язкової частки в спадщині враховуються всі спадкоємці за законом першої черги. 
До таких спадкоємців слід також відносити спадкоємців, які відмовилися від прийняття спадщини, не прийняли спадщину, усунені від права на спадкування або померли до відкриття спадщини, але в яких є спадкоємці за правом представлення (ст. 1266 ЦК України).
До таких же висновків дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 25 листопада 2020 року у справі № 292/389/17 (провадження № 61-19499св19).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Таким чином, при визначенні розміру обов"язкової частки після смерті ОСОБА_6 слід враховувати трьох спадкоємців першої черги - дружину ОСОБА_7 і двох синів : ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , який не прийняв спадщину, бо не звернувся до нотконтори у встановлений строк. 
Отже, 1/2 частка спільного сумісного майна, що належала покійному спадкодавцю мала бути поділена на трьох спадкоємців і при визначенні обов"язкової частки - поділена ще на половину. Тобто, обов"язкова частка для дружини ОСОБА_7 та сина ОСОБА_5 становила по 1/12 частині будинку і земельних ділянок. 
ОСОБА_7 фактично прийняла у спадщину 1/12 частину загального розміру спадкового майна після смерті чоловіка, проте не оформила її. Разом із належною їй за сімейним законодавством 1/2 часткою спільного сумісного майна вона мала право на час своєї смерті на 7/12 частин усього майна, за виключенням частини земельної ділянки, яка відійшла за мировою угодою ОСОБА_4 .
Отже, частка майна ОСОБА_4 за заповітом після смерті ОСОБА_6 склала 4/12 часток ( 12/12 – 7/12 -1/12=4/12) або 1/3 частки.
       Відтак, після смерті ОСОБА_7 позивач має успадкувати 7/12 частин житлового будинку, 7/12 земельної ділянки площею 57 кв. м. та 7/24 земельної ділянки площею 53 кв. м., оскільки на половину земельної ділянки площею 26,5 кв. м. ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 13.07.2009 року визнано право власності за відповідачкою.
Отже, доводи апеляційної скарги в цій частині заслуговують на увагу апеляційного суду та підлягають задоволенню.
Разом з тим, не приймаються судом посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідачку та її представника не було належним чином повідомлено про дату і час розгляду даної справи в суді першої інстанції, яка була призначена на 04 листопада 2020 року, всупереч положенням ст. 128 ЦПК України, оскільки про дату і час розгляду справи на вказане число ОСОБА_4 належним чином повідомлена, у відповідності до вимог ч.8 ст.128 та ч.1 ст.131 ЦПК України, що підтверджено матеріалами справи (а. с. 136-137, т. 1).
Повідомлення учасників справи про місце, дату і час судового засідання проводиться судом, відповідно до вимог ст. 128-131 ЦПК України.
Відповідно до частин третьої–сьомої статті 128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, – за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, – за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. 
Таким чином, про належне повідомлення учасника справи про час і місце розгляду справи у даному випадку може свідчити лише розписка.
З матеріалів справи вбачається, що в судове засідання, призначене на 04.11.2020, судом направлено судову повістку ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_3 (а. с. 135).
       Судова повістка на ім`я відповідача про розгляд справи 04.11.2020 була повернута з відміткою « адресат відсутній за вказаною адресою» (а. с. 136-137).
       Відповідно до частини першої статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання процесуальні документи надсилаються учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважаються доставленими, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.
Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України).
Таким чином, сам лише факт неотримання заявником поштової кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав учасникам для вчинення відповідних дій за належними адресами та яка повернулася до суду у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися неналежним повідомленням про час та місце розгляду справи, оскільки це зумовлено не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надала суду таку адресу для направлення кореспонденції, вказавши її в інших поданих нею заявах.
До таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 2-4159/12 (753/12496/18), (провадження № 61-4961св19), у постанові від 01 липня2020 року у справі № 216/5341/14-ц (провадження № 61-25996св18).
Здійснивши достатні заходи для вручення повістки, передбачені нормами ЦПК України, а саме надіславши її засобом поштового зв`язку на адресу відповідача, яку вона вказала, та за якою вона неодноразово отримувала кореспонденцію під час розгляду справи у суді першої інстанції, суд першої інстанції обґрунтованого визнав, що ОСОБА_4 була належним чином повідомлена про розгляд справи.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що суд розглянув справу за відсутності відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового засідання, про що апелянт заперечує в апеляційній скарзі. 
Також не заслуговують на увагу доводи апеляції щодо незалучення в якості відповідача ОСОБА_5 , оскільки його права не порушуються оскаржуваним рішенням, так як він відмовився від своєї обов"язкової частки, про що подав у визначений законом строк відповідну заяву до нотаріуса.
Відповідно до пунктів першого, четвертого частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:  неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;  порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Отже, судове рішення в частині визначення часток у спадковому майні слід змінити, визнавши за позивачем право власності в порядку спадкування на на 7/24 частин земельної ділянки площею 0,0053 га на АДРЕСА_2 , на 7/12 частин земельної ділянки площею 0,0057 га на АДРЕСА_2 , на 7/12 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
Відповідно до частин першої, другої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.  Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
За змістом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з ч. 10 даної статті при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно із підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Враховуючи, що постановою апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, оскаржене судове рішення змінено, тому відповідно до вимог процесуального закону, з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1411, 63 грн як різниця між сумами понесених судових витрат сторін (виходячи із розміру 6,7 % задоволених вимог апеляційної скарги (1582 грн - 170,37 грн).
Керуючись ст. 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4  задовольнити частково.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 листопада 2020 року в даній справі в частині визначення часток у спадковому майні змінити, виклавши його резолютивну частину в такій редакції.
Позов задовольнити частково.
       Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування на спадкове майно за заповітом після смерті матері – ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме: 
- на 7/24 (сім двадцять четвертих) частин земельної ділянки площею 0,0053 га на АДРЕСА_2 , відповідно до Державного акту на право власності на землю серії ВЛ № 006083, виданого 01.03.2002 року; 
- на 7/12 (сім дванадцятих) частин земельної ділянки площею 0,0057 га на АДРЕСА_2 з цільовим призначенням для обслуговування торгового закладу, відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВЛ № 043099, виданого 27.04.2004 року, 
- на 7/12 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 1411 (одну тисячу чотириста одинадцять) гривень 63 копійки судових витрат, понесених на сплату судового збору.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий

Судді