ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

11 березня 2021 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 737/670/19
Головуючий у першій інстанції – Лібстер А. С.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/300/21

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої - судді Бобрової І.О.,
суддів -   Шитченко Н.В., Мамонової О.Є.

учасники справи:

позивач – ОСОБА_1 ,  
відповідач – фізична особа – підприємець ОСОБА_2 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Куликівського районного суду Чернігівської області від 18 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання протиправним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати та коштів за час вимушеного прогулу та за час затримки розрахунку при звільненні,

місце ухвалення судом першої інстанції рішення – смт Куликівка,
дата складання судом першої інстанції повного тексту рішення - 23.11.2020,
                                               У С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ФОП ОСОБА_2 , в якому після уточнення позовних вимог (а.с. 111 т.1) просила визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення, поновити її на роботі на посаді кухаря кафе-бару « ІНФОРМАЦІЯ_1 », стягнути з відповідачки заборгованість з нарахованої і невиплаченої заробітної плати з грудня 2018 року по квітень 2019 року в розмірі 17 102 грн та середній заробіток за час вимушеного прогулу та за час затримки по виплаті заробітної плати (з 12.04 по 18.09.2019) в розмірі 26537,68 грн. 
В обґрунтування своїх вимог позивачка вказувала, що з 07.12.2018 вона була прийнята на посаду кухаря кафе-бару « ІНФОРМАЦІЯ_1 », власником якого є відповідачка ФОП ОСОБА_2 . Протягом чотирьох місяців роботи на посаді позивачка заробітну плату не отримувала, а після скарг та вимог виплатити належну їй заробітну плату її було повідомлено про звільнення. Трудову книжку ОСОБА_1 фактично отримала наприкінці травня, де було вказано, що відповідно до наказу про звільнення № 16 від 12.04.2019 її було звільнено 12.04.2019 на підставі ч. 4 ст. 40 КЗпП України. Позивачка вважає таке звільнення незаконним, а наказ протиправним. Підстави для звільнення, зазначені в наказі не відповідають дійсності, оскільки такою підставою слугували її скарги щодо невиплати заробітної плати більше чотирьох місяців.  
Звільнення було проведено з порушенням вимог діючого законодавства, не дотримана процедура оформлення прогулу, не доведено належним чином факту прогулу, письмові пояснення щодо причин відсутності на роботі від позивачки не відбирались, акт про відмову та акт про відсутність на робочому місці не складались, крім того, в порушення вимог статей 47, 116 КЗпП України, із ОСОБА_1 не було здійснено розрахунку при звільненні та не було вручено під підпис копію наказу про звільнення та не видано належним чином оформлену трудову книжку.

Рішенням Куликівського районного суду Чернігівської області від 18 листопада 2020 року позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1517,24 грн заборгованості по заробітній платі та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 26537,68 грн, стягнуто з ФОП ОСОБА_3 на користь держави 840,80 грн судового збору, в решті позову відмовлено.
      
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції  відповідачка в особі свого представника - адвоката Бабинця С.П. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить вказане рішення скасувати та постановити нове, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, стягнути з позивачки на її користь понесені судові витрати. Вважає рішення суду таким, що прийняте з грубим порушенням вимог матеріального та процесуального права. 
Скаржниця зазначає, що із зазначеного рішення не вбачається, на підставі чого та чим мотивував суд задовольняючи клопотання позивача про поновлення строку на оскарження наказу про звільнення від 21.06.2019 року. Районним судом не взято до уваги клопотання відповідача про застосування наслідків пропущення строку позовної давності, зміст якого додатково зазначався представником відповідача під час розгляду справи.   
Також ФОП ОСОБА_2 вказує, що судово-почеркознавча експертиза від 08.05.2020 проводилась шляхом вивчення зразків почерку та підпису позивача, отриманих з наданих щоденників сина позивача, що ставить під сумнів результати такої експертизи.
Суд, як зазначає відповідачка, не надав належної оцінки її доводам, а «віддав перевагу доводам відповідача». 
Районний суд вирішив справу не за законом, постановив необґрунтоване рішення, яке ухвалив не на повному та всебічному вивченню обставин справи, не надав належної оцінки обставинам, які впливають на прийняте рішення, у зв`язку з чим воно підлягає скасуванню. 

Своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не скористалась. Її представник 29.01.2021 подав заяву, в якій, окрім іншого, зазначив, що вони проти апеляційної скарги заперечують. Текст бланкований і не містить реального обґрунтування скарги. 
                      
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає. 

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення з ФОП ОСОБА_2 1517,24 грн заборгованості по заробітній платі та 26537,68 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції, виходив з того, що ОСОБА_1 не отримала розрахунку при звільненні, тобто заробітної плати за квітень 2019 року, який мав бути з нею проведений незалежно від причин звільнення. Відомість на отримання заробітної плати (розрахункові) за квітень 2019 року містить як недостовірну дату виплати, так і підпис, який за висновком судової почеркознавчої експертизи виконаний не ОСОБА_1 . 
Оскільки ФОП ОСОБА_2 не доведено факту проведення розрахунку зі звільненою особою, районний суд дійшов до висновку про стягнення з неї невиплаченої ОСОБА_1 заробітної плати за квітень 2019 року, а також суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в межах позовних  вимог. 
Разом з тим, суд першої інстанції встановив, що роботодавець мала підстави для застосування такого дисциплінарного стягнення як звільнення, але нею було порушено порядок звільнення, що є підставою для скасування наказу про звільнення та поновлення працівника на роботі. Однак, у зв`язку з тим, що сторона позивача не навела і не довела обставин, які є об`єктивно непереборними, пов`язаними з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду, районний суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на оскарження наказу про звільнення та відмовив у задоволенні позову про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з пропуском строку, передбаченого ст. 233 КЗпП України.  

З такими висновками районного суду апеляційний суд погоджується. 

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Згідно із частиною 2 статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Відповідно до статей 2-1, 5-1 КЗпП України держава забезпечує рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин, крім цього, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Судом встановлено, що 07.12.2018 між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений безстроковий трудовий договір № 8, відповідно до якого ОСОБА_1 прийнято на роботу на посаду кухаря. 
Відповідно до пункту 3 договору фізична особа зобов`язується оплачувати працю працівника у розмірі 1862 грн на місяць  (а.с.72 т.1), а згідно з додатком до цього договору від 01.01.2019 (а.с. 73 т.1) заробітна плата збільшена до 4173 грн на місяць. Розмір заробітної плати визначається за згодою сторін, але не нижче законодавчо встановленого розміру мінімального розміру заробітної плати. 
З п. 17 трудового договору, вбачається, що його розірвано сторонами «12.04.2019 відповідно до ст. 40 п. 4 КЗпП за прогул, в т. числі відсутність на робочому місці більше 3х годин без поважних причин». Під цим пунктом в графі «Працівник» підпис ОСОБА_1 відсутній (а.с. 257 т.1). 
Час і підстава звільнення узгоджується із записами у трудовій книжці позивачки (а.с. 10 т.1) та наказом про звільнення ОСОБА_1 № 16 від 12.04.2019 (а.с. 258 т.1). 
Наказ про звільнення ОСОБА_1 внесений до книги наказів за № 16 від 12.04.2019 (а.с. 56-58 т.1).
Згідно з табелями обліку робочого часу з грудня 2018 року по квітень 2019 року ОСОБА_1 працювала кожного дня, з двома вихідними днями на тиждень, до 12.04.2019 прогулів не мала (а.с. 21-25 т.1 ).
12 квітня 2019 року ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 склали акт про те, що ОСОБА_1 не з`явилась на роботу 12.04.2019 з 10.00 до 18.00 години (а.с. 60).

Згідно зі статтею 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку, зокрема, прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
В пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року судам роз`яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.
Отже, за змістом пункту 4 статті 40 КЗпП України обов`язковою умовою звільнення працівника за прогул є його відсутність на роботі без поважних причин більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня.
Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 09.02.2021 у справі № 755/14291/18.

З матеріалів справи та встановлених судом обставин вбачається, що в даному випадку роботодавець мала підстави для застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення, однак порядку процедури звільнення нею дотримано не було.

Згідно зі ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. 

18 травня 2019 року ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 склали акт про те, що ОСОБА_1 відмовилась від підпису про отримання трудової книжки (а.с. 61 т.1).

Відповідно до ст. 234 КЗпП у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.
Відбиток поштового штампу на конверті вказує на те, що позовна заява ОСОБА_1 подана через поштове відділення 24.06.2019 (а.с. 31 т. 1).
У клопотанні про поновлення строку на оскарження наказу про звільнення та поновлення на роботі позивачка не назвала точної дати отримання нею трудової книжки, вказавши «кінець травня», однак причин поважності пропуску строку не навела (а.с. 5-6 т.1).

Верховний Суд в постанові від 13.04.2020 у справі № 753/5610/17 зазначив, що, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 4 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змінами та доповненнями), встановлені статтею 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений статтею 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.
Поважними причинами пропуску строку звернення до суду за вирішенням трудового спору визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами щодо неможливості такого звернення.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком районного суду про відсутність підстав для поновлення строку на оскарження позивачкою наказу про звільнення, що тягне за собою відмову у поновленні її на роботі та стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що із оскаржуваного рішення «не вбачається, на підставі чого та чим мотивував суд, задовольняючи клопотання позивача про поновлення строку на оскарження наказу про звільнення від 21.06.2019 року», не можуть бути прийняті до уваги, оскільки судом першої інстанції були зроблені протилежні висновки, які представником відповідачки викривлені.

З витягу з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування про індивідуальні відомості про застраховану особу, сформованого 07.07.2019 органом Пенсійного фонду України, вбачається, що заробітна плата ОСОБА_1 у грудні 2018 року склала 1384 грн., у січні-березні 2019 – 4173,00 грн на місяць, у квітні 2019 – 1670 грн. За весь період сплачені страхові внески. Всі дні роботи зараховані до страхового стажу. Страхувальник ОСОБА_2 (а.с. 54 т. 1).
З відомості на отримання заробітної плати (розрахункові) вбачається, що ОСОБА_1 нарахована заробітна плата за квітнень 2019 року у розмірі 1517,24 грн. 

25.02.2020 представником позивачки було заявлено клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, в якому він просив на розгляд експерта поставити питання: чи належить підпис ОСОБА_1 на наказі про звільнення № 16 від 12.04.2019, відомості на отримання заробітної плати (розрахункової) за квітень 2019 року від 12.04.2019 (а.с. 26-27 т.2).
Відповідно до висновку за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 08.05.2020, наданого Чернігівським відділенням Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, підпис від імені ОСОБА_1 в наказі про звільнення №16 від 12.04.2019 виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою. Підпис від імені ОСОБА_1 в відомості на отримання заробітної плати (розрахункові) за квітень 2019 року від 12 квітня 2019 року про звільнення №16 від 12.04.2019 виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою (а.с. 34-40 т.2).

Даний експертний висновок був оцінений судом першої інстанції разом з іншими доказами за правилами, встановленими ст.89 ЦПК України.
Доводи апеляційної скарги, що висновок судової почеркознавчої експертизи сумнівний, оскільки зразки підпису для експертизи отримані із щоденника сина позивачки   колегія суддів  не бере до уваги через їх голослівність. Питання відповідності зразків підписів в щоденниках всім вимогам достовірності, тобто безумовної належності рукописів (підписів) особи було предметом окремого дослідження, про що свідчить ухвала суду від 22.10.2020 (а.с.147 том 2) та пояснення експертів від 29.10.2020 (а.с.152 том 2), з яких вбачається, що відповідно до вимог п. 1.3. Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень (затверджених наказом Мін`юсту України від 08.10.1998 №53/5, зареєстрованих в Мін`юсті 03.11.1998 за № 705/3145) для проведення почеркознавчих ідентифікаційних досліджень орган, який призначив експертизу, повинен надати експерту вільні, умовно-вільні та експериментальні зразки підпису особи, яка підлягає ідентифікації. Вільними зразками є підписи, достовірно виконані певною особою до відкриття провадження у цивільних справах і не пов`язані з їх обставинами. При цьому відповідно до п. 1.4. вказаних рекомендацій перед приєднанням вільних зразків (у якості вільних експертам були надані в т.ч. підписи ОСОБА_1 у щоденниках) до матеріалів справи орган, який призначив експертизу, має пред`явити їх особі, яка підлягає ідентифікації. Таким чином, встановлення належності вільних зразків підписів певній особі, а отже й їх достовірності, спочатку покладається на орган, який надає вказані зразки для проведення експертизи. В той же час, згідно з методикою «Дослідження підписів» реєстр, код 1.1.12 в «Реєстрі методик проведення судових експертиз» достовірність вільних зразків підписів також перевіряється й експертами «попереднім порівнянням вільних та експериментальних зразків підписів між собою з метою встановлення виконання їх однією особою». Експерти зазначили про відсутність сумнівів щодо виконання вільних зразків підписів, які бралися ними до уваги, саме ОСОБА_1 .
Надаючи оцінку вказаному вище доводу апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що окрім підписів у щоденниках в якості вільних зразків підписів ОСОБА_1 були використані сім документів, перелік яких зазначений у експертному висновку в розділі документів для порівняльного дослідження (а.с.35 том 2).

Суд також погоджується з висновками суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача заробітної плати, що не була виплачена позивачці при звільненні, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку в межах заявлених позовних вимог.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Належних та допустимих доказів щодо проведення розрахунку з позивачкою при звільненні ФОП ОСОБА_2 суду надано не було, матеріали справи таких доказів не містять. Отже, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з неї на користь позивачки суму невиплаченої заробітної плати за квітень 2019 року в розмірі 1517,24 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 26537,68 грн в межах заявлених позовних  вимог. 

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги щодо необґрунтованості рішення суду першої інстанції та відсутності мотивованої оцінки кожного аргументу, наведеного учасником справи. Апеляційна скарга не містить обґрунтувань щодо конкретних аргументів на які суд не надав відповіді.  
Відповідно до висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від  01.07.2020 у справі № 594/1216/15-ц, «Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенції) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року № 63566/00).
При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29—30).  
Викладене дає підстави для висновку, що суд першої інстанції вірно визначився з характером спірних правовідносин та з нормами права, які їх регулюють, застосувавши вказані норми при вирішенні справи. Дані норми КЗпП України та ЦПК України ґрунтуються на нормах основного Закону - Конституції України.
Враховуючи вказане, доводи апеляційної скарги в цій частині є голослівними.

Розглядаючи справу відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України, тобто в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що доводи викладені в апеляційній скарзі обґрунтованості судових висновків не спростовують, тому підстави для її задоволення відсутні.
Судове рішення постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, 
                                  
                                     П О С Т А Н О В И В:

Рішення Куликівського районного суду Чернігівської області від 18 листопада 2020 року - залишити без змін, а апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 – без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення
  
Судді Чернігівського апеляційного суду
                                                                                          І.О.Боброва

                                                                                          Н.В. Шитченко

                                                                                          О.Є. Мамонова

                                         Повний текст постанови складений 11.03.2021.