КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
            
справа №939/2931/19                                                               головуючий у суді І інстанції: Унятицький Д.Є.
провадження №22-ц/824/3252/2021                                       головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
09 березня 2021 року                                                                                         м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
Головуючого судді:                                              Сушко Л.П.,  
суддів:                                                           Гаращенка Д.Р., Сліпченка О.І.,
секретар судового засідання:                                  Спеней О.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Бородянського районного суду Київської області від 20 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Бородянського районного відділу Управління ДМС України в Київській області, третя особа на стороні позивача - ОСОБА_3 , треті особи без самостійних вимог - Центральне міжрегіональне Управління ДМС у м. Києві та Київській області, Микулицька сільська рада Бородянського району Київської області про зобов`язання вчинити дії,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У грудні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом, свої позовні вимоги обґрунтовує, що являється наймачем квартири АДРЕСА_1 , в якій до грудня 1993 року були зареєстровані відповідачі ОСОБА_2 та його син ОСОБА_4 .. Фактично відповідач ОСОБА_2 в даному будинку не проживав з 1987 року, так як одружився і разом з дружиною проживав в смт Гранітне Малинського району Житомирської області. В грудні 1993 року відповідач ОСОБА_2 та його син ОСОБА_4 виписалися з квартири АДРЕСА_1 , у зв`язку з виїздом до Російської Федерації, а саме в р.п. Новий Рогачик Городищенського району Волгоградської області, де 06 січня 1994 року зареєструвались у двокімнатній квартирі АДРЕСА_2 , яка 22 травня 1997 року передана у власність сім`ї відповідача та його бабусі ОСОБА_5 в рівних частках. 
До 07 липня 1997 року відповідач постійно проживав та був зареєстрований в Російській Федерації, а у 2001 році відповідач попросив у нього дозволу зареєструватися в квартирі АДРЕСА_1 без проживання за вказаною адресою. 27 січня 2001 року з його згоди відповідач з сім`єю зареєструвався у вказаному будинку, однак за місцем реєстрації не проживав, як і обіцяв в будинок не вселявся. Протягом цього часу відповідач з сім`єю проживав в с. Гранітне Житомирської області. Хоча в спірному будинку відповідач був зареєстрований 27 січня 2001 року, але в його паспорті з невідомих причин вказана дата реєстрації 16 жовтня 1987 року. Крім цього в будинковій книзі, в штампі про реєстрацію відповідача ОСОБА_2 хоча і правильно вказана дата його реєстрації (прописки), але працівник Бородянського районного відділу ГУ МВС України в Київській області зробив дописку в штампі "з 16.10.1987 р." Оскільки дата реєстрації відповідача ОСОБА_2 в будинку була проведена з порушенням Правил реєстрації місця проживання, то допущена помилка повинна бути виправлена. Так як в позасудовому порядку виправити помилку, допущену Бородянським районним відділом МВС України в Київській області неможливо.
У зв`язку із вищезазначеним, просив зобов`язати Бородянський районний відділ Управління ДМС України в Київській області виправити в особистому паспорті відповідача ОСОБА_2 дату його реєстрації в квартирі АДРЕСА_1 , змінивши дату реєстрації з "16 жовтня 1987 року" на фактичну дату його реєстрації "27 січня 2001 року" та виключити такий запис в будинковій книзі.
Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 20 жовтня 2020 року відмовленоу позові  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Бородянського районного відділу Управління ДМС України в Київській області, третя особа на стороні позивача - ОСОБА_3 , треті особи без самостійних вимог - Центральне міжрегіональне Управління ДМС у м. Києві та Київській області, Микулицька сільська рада Бородянського району Київської області про зобов`язання вчинити дії.
Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій  просив  скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Вказує, що суд першої інстанції не зупинив провадження на час розгляду його апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції від 10 липня 2020 року, якою суд залишив без розгляду його апеляційну скаргу. Зазначає, що в мотивувальній частині судового рішення не наведено жодного мотиву відхилення та неврахування наданих ним доказів. Звертає увагу на те, що помилка в особистому паспорті та будинковій книзі порушує його особисті житлові права, з метою відновлення яких, він звернувся до суду.            
ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишите без змін.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. 
Вирішуючи даний спір, і відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що позивачем не надано належних і допустимих доказів, що підтверджують зняття відповідача з грудня 1993 року з реєстраційного обліку місця проживання, то підстав вважати, що штамп про реєстрацію його місця проживання в паспорті та у будинковій книзі поставлений помилково або неправомірно не вбачається. При цьому реєстрація та тимчасове проживання в іншому населеному пункті іншої країни вказаних висновків не змінюють.
Однак, такі висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону. 
Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Встановлено, що звертаючись до суду з даним позовом, позивач просив зобов`язати Бородянський районний відділ Управління ДМС України в Київській області виправити в особистому паспорті відповідача ОСОБА_2 дату його реєстрації в квартирі АДРЕСА_1 , змінивши дату реєстрації з "16 жовтня 1987 року" на фактичну дату його реєстрації "27 січня 2001 року" та виключити такий запис в будинковій книзі. В обґрунтування позову зазначав, що дата реєстрації відповідача ОСОБА_2 в будинку була проведена з порушенням Правил реєстрації місця проживання, а тому допущена помилка повинна бути виправлена.
У позовних вимогах та обґрунтуванні позову не зазначено, яке саме житлове чи цивільне право порушено відповідачами, а також не зазначено спосіб захисту цивільного права визначений у ст. 16 ЦК України.
Вирішуючи питання юрисдикційності спору слід зазначити таке.
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.
Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.
Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Можна зробити висновок, що юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 КАС адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 4 КАС публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
До компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.
Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.
Таким чином, оскільки у даній справі спір виник щодо порушенням Правил реєстрації місця проживанняБородянським районним відділом Управління ДМС України в Київській області  та зобов`язання вчинити дії суб`єктом владних повноважень, справа підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.
З урахуванням вищезазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, розглядаючи справу в порядку цивільного судочинства, оскільки на час звернення з позовом до суду у КАСУ були чітко передбачені категорії публічно-правових спорів. Крім того, даний спір виник за участю суб`єкта владних повноважень, який реалізує у спірних правовідносинах владні управлінські функції, а вказаний позов не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦПК України якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.
Відповідно до ч. 1, 4 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
Таким чином, доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу.
З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі.
У разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 цього Кодексу суд за заявою позивача в порядку письмового провадження постановляє ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. У разі наявності підстав для підсудності справи за вибором позивача у його заяві має бути зазначено лише один суд, до підсудності якого відноситься вирішення спору.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 374, 377 ЦПК України, суд,
 
                                                     ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Бородянського районного суду Київської області від 20 жовтня 2020 року скасувати, провадження у справі - закрити.
Роз`яснити скаржнику про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним даної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено «09» березня 2021 року.
 
Головуючий суддя	Л.П. Сушко      	
Судді	Д.Р. Гаращенко       	
   	О.І. Сліпченко