ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25.02.2021 року                                                                         м. Одеса
Єдиний унікальний номер справи № 519/306/18
Апеляційне провадження № 22-ц/813/2544/21
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого- Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач), 
суддів - Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,
за участю секретаря - Сороколет Ю.С.,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 21 травня 2019 року,  постановлене під головуванням судді Абухіна Р.Д., 

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та відзиву на позов
У квітні 2018 року публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі-ПАТ «Укрсоцбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов обґрунтовано тим, що 14 серпня 2008 року між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (після зміни назви - ПАТ «Укрсоцбанк») та ОСОБА_1  укладено кредитний договір № 2008/13-1-08/404, за умовами якого остання отримала кредит в розмірі 25 000 доларів США, що підтверджується заявою на видачу готівки №1 від 14 серпня 2008 року, зі сплатою 13,5 процентів річних та комісій, в розмірі та порядку визначеному у додатку №1 до кредитного договору. Відповідачка свої зобовязанняза договором не виконує належним чином, у зв`язку з чим станом на 15 січня 2018 року виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 11 121,92 доларів США, що складається з:
- заборгованості за кредитом – 10 277,66 доларів США; 
- заборгованості за відсотками – 844,26 доларів США.
На підставі наведеного, позивач просив суд стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором у сумі 11 121,92 доларів США та судові витрати (т.1 а.с.1-2). 
Відповідачка ОСОБА_1 позовні вимоги банку не визнала, посилаючись на:
- відсутність у банку ліцензії щодо права кредитування в іноземній валюті; 
- укладення кредитного договору з недотриманням вимог Закону України «Про захист прав споживачів», що є самостійно підставою для визнання договору недійсним;
- відсутність документів, що підтверджують видачу банком коштів за кредитним договором, наявність заборгованості за кредитним договором та відповідність відсоткової ставки (т.1 а.с.55-61).

Короткий зміст судового рішення першої інстанції
Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 21 травня 2019 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ “Укрсоцбанк” заборгованість за кредитним договором у розмірі 11 121,92 доларів США, яка складається з:
- заборгованості за кредитом – 10 277,66 доларів США;
- заборгованості за відсотками – 844,26 доларів США.
Вирішено питання про розподіл судових витрат (т.2 а.с.65-67).
Задовольняючи позов банку, суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості позовних вимог.

Короткий зміст апеляційної скарги 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та невірне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та відмовити в задоволенні позову банку (т.2 а.с.87-91).
Апеляційна скарга, крім зазначеного у відзиві на позов, мотивована тим, що судом першої інстанції: 
- вказано на те, що розрахунок заборгованості, наданий банком, є достатнім доказом для задоволення позову у повному обсязі;
- протиправно відмовлено в об`єднанні в одне провадження справ № 519/306/18 (дана справа) та №522/20251/17 (за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання в тому числі кредитного договору від 14 серпня 2008 року недійсним) та в призначенні судово-економічної експертизи;
- не звернув уваги, що єдиним доказом заборгованість по кредитному договору є розрахунок заборгованості, інших доказів немає;
- не прийняв до уваги практику Верховного Суду України. 
Банк не скористався правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 31 березня 2020 року залучено до участі у справі акціонерне товариство «Альфа-Банк» як правонаступника ПАТ «Укрсоцбанк» (т.2 а.с.171-172). 
Справа розглянута за відсутності учасників судового процесу, які належним чином повідомлені про слухання справи (т.2 а.с.210-213). Від представника банку надійшла заява про слухання справи без участі представника банку та залишення рішення суду без змін (т.2 а.с.214-220). Від сторони відповідача заяв про відкладення розгляду справи, призначеної на 23 лютого 2021 року, не надходило. Судом апеляційної інстанції враховано, що:
- справа перебуває в провадженні апеляційного суду з 2019 року;
- наявність в матеріалах справи письмових документів, на підтвердження позицій сторін;
- пасивну поведінку відповідачки, яка, будучі обізнаною про тривалий розгляд справи в судах першої і апеляційної інстанціях, не виявила бажання скористатись правом прийняти участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів;
- захищаючи права одних осіб, суд не може порушувати права інших осіб. 
Виконуючи положення щодо забезпечення права на доступ до правосуддя, рівності учасників процесу перед законом і судом, колегія суддів з метою своєчасного розгляду справи дійшла висновку про можливість вирішення спору у судовому засіданні, призначеному на 23 лютого 2021 року, у відсутності сторін. Належним чином повідомлені про розгляд справи сторони в розумінні вимог ч.2 ст.372 ЦПК України - не є перешкодою розгляду справи у їх відсутність.

Позиція апеляційного суду
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Установлені судами фактичні обставини справи
14 серпня 2008 року між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (після зміни назви - ПАТ «Укрсоцбанк») та ОСОБА_1 укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 2008/13-1-08/404 (т.1 а.с.4-7).
Відповідно до п. 1.1. договору кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у розмірі 25 000 доларів США зі сплатою 13,5% річних та комісій, в розмірі та порядку, визначеному в додатку №1 до кредитного договору. Кінцевий термін погашення заборгованості – 13 серпня 2023 року (включно).
Отримання позичальником ОСОБА_1 коштів за вказаним кредитним договором підтверджується заявою на видачу готівки №1 від 14 серпня 2008 року у сумі 25 000 доларів США (т.1 а.с.9).
За розрахунком банка заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором станом на 15 січня 2018 року становить 11 270,55 доларів США, з яких:
- заборгованість за кредитом 10 277,66 доларів США;
- заборгованість за відсотками 844,26 доларів США;
- пені – 148,63 доларів США,
з яких банк просить стягнути з відповідачки лише 11 121,92 доларів США, що складається з заборгованості за:
- кредитом 10 277,66 доларів США;
- відсотками 844,26 доларів США (т. 1 а.с.1-2,13-15).
Відповідно до п.3.2.3 кредитного договору у разі невиконання чи неналежного виконання відповідачем будь-яких обов`язків, встановлених договором, в тому числі у разі затримання сплати частини кредиту та/або процентів за його користування, щонайменше на один календарний місяць, позивач має право вимагати дострокового виконання зобов`язання з повернення кредиту за договором.
23 січня 2018 року банк направив ОСОБА_1 вимогу про усунення порушень в порядку досудового врегулювання спору, яка не була виконана (т.1 а.с.11-12). 

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд, та застосовані норми права
За вимогами ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. 
Згідно із ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог ? відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст.526 ЦК України). 
У силу ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Колегія суддів погоджується з висновком суду про наявність правових підстав для задоволення позову банку.
Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_1  зазначила, що судом першої інстанції не було встановлено на підставі належних та допустимих доказів видачу кредитних коштів за спірним кредитом.
Однак такі доводи не є обґрунтованим та спростовуються матеріалами справи. Зокрема:
-заявою на видачу готівки №1 від 14 серпня 2008 року, за якою ОСОБА_1 отримала 25 000 доларів США, про що розписалась (т.1 а.с.9,72);
-випискою по особовому рахунку (т.1 а.с.82).
Доводи апеляційної скарги щодо відсутності належних доказів на підтвердження наявність беззаперечної заборгованості за кредитним договором не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції.
Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Звертаючись до суду з цим позовом, банк на підтвердження наявності заборгованості та її розміру подав до суду розрахунок заборгованості, виписки по особовим рахункам (т.1 а.с.13-15,82-333).
Суд першої інстанції, належним чином дослідивши поданий стороною доказ (розрахунок заборгованості), перевірив його, оцінив в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог банку.
Колегія суддів погоджується з посиланнями в апеляційній скарзі, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Разом з тим, відповідно до п.62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою правління Національного банку України від 04 липня 2018 року за № 75 (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою) виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Аналогічна за змістом норма закріплена у п.5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що виписки за картковими рахунками (по кредитному договору)  можуть бути належними доказами щодо заборгованості  по тілу кредиту за кредитним договором.
До аналогічного правового  висновку дійшов Верховний Суд у постанові від  16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, від  28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц.
Під час вирішення спорів суди мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду, тому посилання апелянта на постанови Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 733/608/16-ц, від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц та Верховного Суду України від 12 вересня 20018 року у справі №910/22923/17 не враховуються.
Отже під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що виникнення заборгованості по боргових зобов`язаннях та їх розмір  станом на 15 січня 2018 року підтверджується розрахунком заборгованості та виписками по особовим рахункам, що свідчить про те, що судом досліджувались саме первинні документи.
Окрім того, судом було встановлено, що матеріали справи не містять доказів на спростування відображеної у розрахунку заборгованості ОСОБА_1 перед позивачем.
Посилання апелянта на протиправне відмовлення судом у призначенні судово-економічної експертизи є необґрунтованим, оскільки призначення експертизи в даній справі не є обов`язковим у розумінні вимог ст.105 ЦПК України, а відповідач на протязі розгляду справи в суді першої інстанції не скористався своїм правом, передбаченим ст.106 ЦПК України, щодо надання висновку експерта, складеного на його замовлення. Висновок експерта не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має ґрунтуватися на всебічному, повному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи у сукупності. Тому зазначені доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування судового рішення.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 01 березня 2021 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про призначення експертизи відмовлено.
Судом першої інстанції було належним чином  перевірено розрахунок заборгованості та оцінено його в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, зокрема первинними документами - виписками по особовому рахунку. А доводи апеляційної скарги відносно того, що єдиним доказом заборгованості за кредитним договором є розрахунок заборгованості, інших доказів немає, спростовуються матеріалами справи.
З доводами апелянта щодо відсутності у банка права на час укладення кредитного договору надання кредиту в іноземній валюті колегія суддів погодитись не може.
Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.
Відповідно до ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.
Відповідно до ст.ст.192, 524, 533 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю, є декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі по тексту - Декрет КМУ), що був чинним на час виникнення спірних правовідносин.
Відповідно до ст.5 цього Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст.5 Декрету КМУ.
Статті 47 та 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Указані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.
Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлюється також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженим постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року № 275, у пункті 5.3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ.
Правовий аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.
Відповідно до вимог пп.«в» п.4 ст.5 Декрету КМУ індивідуальної ліцензії потребують операції з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують установлені законодавством межі, які законодавством не встановлені.
Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій достатньою правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст.5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, а саме отримання письмового дозволу НБУ на операції, пов`язані з іноземною валютою.
Тобто надання кредитів у валюті за наявності в банку відповідної генеральної ліцензії (дозволу НБУ на здійснення кредитних операцій у валюті) не суперечить вимогам чинного законодавства України.
Згідно з абз.3 ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв`язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним.
Враховуючи те, що спірний договір було укладено до набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», а  Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачав заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті, тому відповідачем дотримані вимоги законодавства щодо надання кредиту в іноземній валюті.
Таким чином, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов`язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.
Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» на час укладення кредитного договору мав банківську ліцензію НБУ №5 від 29 грудня 2001 року та Дозвіл №5-1 від 27 вересня 1991 року, Додаток до Дозволу №5-1 від 29 грудня 2001 року на право проведення операцій з валютними цінностями, Генеральну ліцензію НБУ №5 від 05 жовтня 2011 року на право здійснювати валютні операції (т.1 а.с.334-345).
Отже, банк на час укладення кредитного договору мав законні підстави для кредитування в іноземній валюті.
Доводи апеляційної скарги про те, що кредитний договір укладений з порушеннями Закону України «Про захист прав споживачів» не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції.
Кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. ОСОБА_1 на час укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконувала його умови, а банк, в свою чергу, надав їй всю необхідну інформацію про умови надання послуг фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для позичальника (т.1 а.с.74-333).
Крім того, рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 04 липня 2019 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 18 червня 2020 року та постановою Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року, у справі №522/20251/17 відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову до ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання кредитних договорів недійсними, в тому числі і договору, який є предметом позову в цій справі. Суди встановили, що у банка наявна ліцензія на укладенні договорів в іноземній валюті, факт порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» позивачкою не підтверджено.
За нормою ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили, не підлягають доказуванню при розгляді іншої справи.
З урахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Викладені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не впливають на правильність  висновків суду першої інстанції.
З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, тому підстав для задоволення апеляційної скарги немає.
Відповідно до положень ч.ч.4,5 ст.268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення; датою ухвалення рішення за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.
Відтак, датою ухвалення рішення за відсутності учасників справи у сенсі положень ч.5 ст.268 ЦПК України є дата складання повного судового рішення.
Керуючись ст.ст.368,374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд 

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 21 травня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 25 лютого 2021 року.

Головуючий:   

Судді: