ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

19 березня 2021 року        
                                                                       
м. Чернівці

справа № 720/2625/19

провадження №22-ц/822/218/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого        Половінкіна Н. Ю. 

суддів: Кулянди М.І. Одинака О.О.

секретаря Паучек І.І.

з участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 

відповідач  ОСОБА_4 

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, орган опіки та піклування Новоселицької районної державної адміністрації Чернівецької області

апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 13 листопада 2020 року, головуючий у першій інстанції Ляху Г.О.

ВСТАНОВИВ

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 у грудні 2019 року звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_4 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, органу опіки та піклування Новоселицької районної державної адміністрації Чернівецької області про визначення місця проживання дітей.

Зазначав, що рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 листопада 2015 року його зобов`язано передати дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 матері ОСОБА_4 , визначено місце проживання дітей з матір`ю ОСОБА_4 .

Постановою державного виконавця Чернівецького міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області Донського В.Б. від 23 червня 2017 року закінчено виконавче провадження 51087911 з виконання виконавчого листа про передачу ОСОБА_1 дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 матері ОСОБА_4 у зв`язку із відмовою малолітнього ОСОБА_5 лишитись із матір`ю ОСОБА_4 . 

Син ОСОБА_5 проживає з батьком.

ОСОБА_4 за відсутності згоди батька змінила місце проживання сина ОСОБА_6 , який є дитиною-інвалідом, потребує постійних догляд.

Посилався на те, що займає посаду продавця у приватному підприємстві «БУК.К», є власником житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами, які знаходяться по АДРЕСА_1 , бере активну участь у вихованні сина ОСОБА_5 та його розвитку, проживання дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з батьком відповідає їхнім інтересам.

ОСОБА_4 не в змозі забезпечити належні умови проживання дітям ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , займатись вихованням дітей.

Просив визначити місце проживання дітей ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 з батьком ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 13 листопада 2020 року у позові ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визначення місця проживання дітей відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 13 листопада 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визначення місця проживання дітей задовольнити.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Вказує на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, проживання сина ОСОБА_5 з батьком та емоційна прив`язанність дитини до батька, створення ОСОБА_1 належних умов для проживання та розвитку дитини, наявність стабільного доходу, не зловживання спиртними напоями, відповідність інтересам дитини проживання з батьком, вплив на психологічний стан дитини розлучення з батьком.

Зазначає про недоведеність працевлаштування ОСОБА_4 , наявність належних умов для проживання дітей. 

Вважає, що визначення місця проживання дитини з батьком відповідатиме інтересам дитини в більшій мірі, ніж проживання з матір`ю, батько на відміну від матері, спроможний надати дитині належний рівень виховання, постійного піклування та розвитку, має достатній дохід та належні житлово-побутові умови, належним чином відноситься до своїх батьківських обов`язків.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Відзиву на апеляційну скаргу  ОСОБА_1   не надходило.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визначення місця проживання дітей, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для визначення місця проживання дітей з батьком.

На обгрунтування таких висновків суд першої інстанції зазначив, що після визначення рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 листопада 2015 року місця проживання дітей з матір`ю ОСОБА_4 не змінилися обставини, які б давали підстави дійти висновку про можливість розлучення дітей з матір`ю.

Водночас суд першої інстанції послався на те, що ОСОБА_1 рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 листопада 2015 року щодо передачі дітей матері ОСОБА_4 не виконано.

Відповідно рішення органу опіки та піклування Новоселицької районної держанвої адміністрації від 17 липня 2020 року №16 за доцільне визначити місце проживання малолітній дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з матір`ю ОСОБА_4 .

При цьому судом першої інстанції враховано, що ОСОБА_4 характеризується позитивно, займається вихованням малолітньої дитини ОСОБА_6 , має необхідні умови для проживання та нормального розвитку дітей, вік дітей.

Також суд першої інстанції вважав недоведеним, що проживання дітей з матір`ю порушить інтереси дітей або негативно вплине на них.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно  ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення наведеним нормам відповідає.

Фактичні обставини, встановлені судом першої та апеляційної інстанції
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.26,27).
Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 листопада 2015 року ОСОБА_1 зобов`язано передати малолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 матері ОСОБА_4 , місце проживання дітей визначено біля матері ОСОБА_4 (а.с.8-11).
Постановою державного виконавця Чернівецького міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області Донського В.Б. від 23 червня 2017 року закінчено виконавче провадження номер 51087911 з виконання виконавчого листа №727/5615/15-ц, виданого Шевченківським районним сдуом м.Чернівці 18 березня 2016 року, про зобов`язання ОСОБА_1 передати дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 матері ОСОБА_4 у зв`язку із відмовою малолітнього ОСОБА_5 зустрітись з стягувачем ОСОБА_4 , неможливістю виконання рішення без боржника (а.с.17). 

За висновком органу опіки та піклування Новоселицької раойнної державної адміністрації від 27 лютого 2020 року №5 визначення місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з батьком ОСОБА_1 не можливе. ( а.с.66-67).

Відповідно рішення органу опіки та піклування Новоселицької районної державної адміністрації від 17 липня 2020 року №16 слід вважати за доцільне визначити місце проживання дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з матір`ю ОСОБА_4 . Матір дітей ОСОБА_4 повідомила, що проживає з сином ОСОБА_6 , дитина відвідує навчальний заклад, де батько має змогу зустрічатись з дитиною, в той же час, всі спроби поспілкуватись з сином ОСОБА_5 не вдаються через перешкоджання батька, батько налаштовує дитину проти неї. Встановлено, що старший син ОСОБА_5 проживає з батьком у квартирі АДРЕСА_2 , меншого сина батько регулярно навідує в навчальному закладі.

На підставі акту від 9 жовтня 2019 року, затвердженого начальником комунального житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства 14 м.Чернівці, ОСОБА_1 та син ОСОБА_5 проживають у квартирі АДРЕСА_2 без реєстрації (а.с.18).
За договором між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 купівлі-продажу будинку, посвідченим приватним нотаріусом Хотинського районного нотаріального округу Чернівецької області Бричаєвим Ю.В. 15 квітня 2008 року, ОСОБА_1 набуто право власності на житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, що знаходяться по АДРЕСА_1 (а.с.22).
Згідно довідки виконавчого комітету Чорнівської сільської ради Новоселицького району Чернівецької області від 29 січня 2020 року №153 ОСОБА_4 та син ОСОБА_6 зареєстровані, але не проживають у по АДРЕСА_3 (а.с.62).
На підставі довідки виконавчого комітету Чорнівської сільської ради Новоселицького району Чернівецької області від 3 вересня 2020 року №950 ОСОБА_4 та син ОСОБА_6 зареєстровані, але не проживають у по АДРЕСА_3 (а.с.115).
До матеріалів справи приєднано акт оцінки потреб сім`ї /особи від 17 січня 2020 року №02-05/34 та висновок оцінки потреб сім`ї від 17 січня 2020 року №01-05/34 ОСОБА_1 та акт оцінки потреб сім`ї/особи від 20 липня 2020 року, висновок оцінки потреб сім`ї від 20 липня 2020 року, акт обстеження умов проживання від 15 липня 2020 року ОСОБА_4 (а.с.103-114).
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права при прийнятті постанови
Способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є: зміна правовідношення (пункт 7 частини другої статті 18 СК України).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2018 року в справі № 381/68/16-ц (провадження № 61-20293св18), у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 07 серпня 2019 року в справі № 635/382/17-ц (провадження № 61-9559св19), у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 19 лютого 2020 року в справі № 235/139/16-ц (провадження № 61-36629св18) зроблено висновок, що «способом захисту прав дитини може бути пред`явлення позову про зміну місця проживання малолітньої особи, яке визначене рішенням суду».
Відповідно до статті 129 Конституції України основними засадами судочинства в України є обов`язковість судового рішення.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне здійснення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення у справі «Дія 97» проти України» від 21 жовтня 2010 року).
Частиною першою статті 18 ЦПК України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Виконання судового рішення відповідно до змісту Рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.
Конституційний Суд України вважає, що держава, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, повинна не лише впроваджувати ефективні системи виконання судових рішень, а й забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалене обов`язкове судове рішення, у разі, якщо це рішення не виконується, у тому числі державним органом (Рішення Конституційного Суду України від 15 травня 2019 року № 2-рп(ІІ)/2019).
Судом першої інстанції встановлено, що після постановлення судового рішення молодший син ОСОБА_6 проживає з матір`ю ОСОБА_4 , старший син ОСОБА_5 проживає з батьком ОСОБА_1 . 
Не можна погодитися з посиланням ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на зміну обставин, що впливають на вирішення спору.
ОСОБА_4 , заперечуючи проти позову, вказувала, що батько ОСОБА_1 не виконує судове рішення, налаштовує дитину ОСОБА_5 проти матері, чинить їй перешкоди у спілкуванні з дитиною ОСОБА_5 .
Відповідно рішення органу опіки та піклування Новоселицької районної державної адміністрації від 17 липня 2020 року №16 матір дітей ОСОБА_4 повідомила, що всі спроби поспілкуватись з сином ОСОБА_5 не вдаються через перешкоджання батька, налаштовування батьком дитину проти неї.
Також постановою державного виконавця Чернівецького міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області Донського В.Б. від 23 червня 2017 року закінчено виконавче провадження номер 51087911 з виконання виконавчого листа №727/5615/15-ц, виданого Шевченківським районним сдуом м.Чернівці 18 березня 2016 року, про зобов`язання ОСОБА_1 передати дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 матері ОСОБА_4 у зв`язку із відмовою малолітнього ОСОБА_5 зустрітись з стягувачем ОСОБА_4 .
Отже, зміна обставин відбулась внаслідок неправомірної поведінки батька дітей ОСОБА_1 , в силу тривалого невиконання рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 листопада 2015 року, яким ОСОБА_1 зобов`язано передати малолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 матері ОСОБА_4 , визначено місце проживання дітей з матір`ю ОСОБА_4 , чинення батьком ОСОБА_1 перешкод матері ОСОБА_4 у спілкуванні з дитиною ОСОБА_5 , налаштування дитини проти матері.
Тому підставами для звернення із новим позовом про визначення (зміну) місця проживання дітей не можуть бути обставини, які виникли внаслідок неправомірної поведінки ОСОБА_1 .
Крім того, сам ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_6 з батьком ОСОБА_1 , посилався на проживання сина ОСОБА_6 з матір`ю ОСОБА_4 , не вказував на зміну обставин, що впливають на вирішення спору.
З огляду на наведене суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про недоведеність зміни обставин, які мають значення для вирішення спору щодо визначення місця проживання дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
Не заслуговують на увагу доводи ОСОБА_1 про те, що визначення місця проживання дітей  ОСОБА_5 та  ОСОБА_6  з батьком ОСОБА_1 відповідатиме інтересам дітей в більшій мірі, ніж проживання з матір`ю ОСОБА_4 , створення батьком ОСОБА_1 на відміну від матері ОСОБА_4 належних умов для проживання та розвитку дітей. 
Судом першої інстанції встановлено, що сторони  ОСОБА_1  та ОСОБА_4  забезпечені житлом та нормальними житлово-побутовими умовами для утримання та виховання дітей.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою (стаття 160 СК України).
Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків.
Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись насамперед, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.
Зазначене узгоджується із правовою висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі     № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18).
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.
Матеріально-побутове забезпечення батьків має враховуватися, але не є визначальним у вирішенні питання про визначення місця проживання дитини, оскільки суди повинні, перш за все, брати до уваги інші критерії, зокрема ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, у тому числі обов`язків по вихованню дитини, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, та виходити із якнайкращого забезпечення інтересів дитини.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі        № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей».
У зв`язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.
У рішенні ЄСПЛ від 02 лютого 2016 року у справі «N.TS. та інші проти Грузії» зазначено, що обов`язок національних органів влади вживати заходів для полегшення возз`єднання, проте не є абсолютним. Возз`єднання одного з батьків з дитиною, яка деякий час прожила з іншими особами, може бути неможливо реалізувати негайно і може знадобитися проведення підготовчих заходів для цього. Характер та обсяг такої підготовки залежатимуть від обставин кожного випадку, але розуміння та співпраця всіх зацікавлених сторін завжди буде важливим компонентом. Хоча національні органи влади повинні зробити все можливе для сприяння такому співробітництву, будь-яке зобов`язання щодо застосування примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки інтереси, а також права і свободи всіх зацікавлених осіб повинні бути враховані, а особливо найкращі інтереси дитини та її права. Якщо контакти з батьками можуть загрожувати цим інтересам або втручатися в ці права, національні органи влади повинні дотримуватись справедливого балансу між ними (див. посилання Hokkanen, п. 58). Найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговими і, залежно від їхньої природи та серйозності, можуть перевищувати права їхніх батьків (див. серед інших, АДРЕСА_4 , 25 січня 2011 р., І Manic, § 102).
У матеріалах справи відсутні докази, що наслідки розлучення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з батьком ОСОБА_1 негативно вплинуть на психічний стан малолітніх дітей.
Водночас у матеріалах справи відсутні докази, які б спростовували висновок суду першої інстанції про те, що визначення місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 разом з матір`ю ОСОБА_4 відповідає інтересам малолітніх дітей.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 13 листопада 2020 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ч.1 ст.375 ЦПК України, 

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 13 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Дата складання повного судового рішення 30 березня 2021 року.

Головуючий                                                                 Н.Ю. Половінкіна

Судді                                                                                М.І. Кулянда

                                                                               О.О. Одинак