ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/1555/20                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Лобан Д.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  12 січня 2021 року                                                                                            м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Судді-доповідача:                                                                                                                           Кузьмишиної О.М.,
суддів:                                                                                                                                                                    Кобаля М.І., Костюк Л.О.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 06 липня 2020 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівський м`ясний двір» до Головного управління ДПС у Чернігівській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №0000460401 від 25 березня 2020 року,
В С Т А Н О В И В:
Товариство з обмеженою відповідальністю «Чернігівський м`ясний двір» звернулося до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Чернігівській області (далі - відповідач, апелянт, ГУ ДПС у Чернігівській області), в якому просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у Чернігівській області № 0000460401 від 25 березня 2020 року.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що прийняте податкове повідомлення-рішення суперечить законодавству з питань оподаткування та підлягає скасуванню. В акті перевірки зроблено висновок про неправомірне віднесення ТОВ "Чернігівський м`ясний двір" до бюджетного відшкодування сум податку на додану вартість, що входять у вартість товарів контрагента постачальника ТОВ «Агродар-Чернігів», поставлених на виконання укладеного з ним договору. Проте, на думку позивача, посадові особи податкового органу стверджуючи в акті перевірки про протиправність/неправомірність дій платника податків не могли керуватися лише власними припущеннями фіктивності (недійсності) укладених угод, а їх позиція про те, що факти проведення поставок продукції, на виконання зазначеного договору, не підтверджені належними первинними документами та не містять у своїй суті розумних економічних причин, взагалі не відповідає дійсності, а тому прийняте податкове повідомлення-рішення на підставі хибних висновків відповідача підлягає скасуванню
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 06 липня 2020 року  адміністративний позов задоволено, визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у Чернігівській області (форма «В1») № 0000460401 від 25 березня 2020 року.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій ГУ ДПС у Чернігівській області просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції прийнято рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права та недотриманням норм процесуального права. Зокрема, в апеляційній скарзі зазначається, що під час звірки позивачем не надавалося копій документів щодо реалізації товару, інформації щодо наявності/відсутності дебіторської/кредиторської заборгованості, сертифікати відповідності товару, а саме: довіреності на отримання товару, розрахунки за товар, платіжні доручення, виписки банку, інші документи, що засвідчують виконання грошових зобов`язань, сертифікатів відповідності товару, санітарних, фіто санітарних свідоцтв, інформації щодо відображення вищевказаних операцій у бухгалтерському обліку. Пояснень щодо вказаних операцій позивачем не подавалося. У зв`язку з відсутність вказаних документів неможливо встановити реальності здійснення господарських відносин з ТОВ «Агродар-Чернігів» за період з 01 жовтня 2019 року по 30 листопада 2019 року. Отже, позивачем завищено податковий кредит по взаємовідносинах з ТОВ «Агродар-Чернігів» на загальну суму 32  578,32 грн., через що й винесено оскаржуване податкове повідомлення-рішення.
Судом першої інстанції, на думку апелянта, зазначених обставин не враховано, в основу рішення покладено лише позицію позивача у справі. 
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 листопада 2020 року, після усунення апелянтом недоліків апеляційної скарги відповідно до ухвали Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 серпня 2020 року, відкрито апеляційне провадження у справі №620/1555/20, встановлено строк до 27 листопада  2020 року для подання відзиву на апеляційну скаргу. Іншою ухвалою від 12 листопада 2020 року призначено справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження з 27 листопада 2020 року.
Від ТОВ «Чернігівський м`ясний двір» відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що не перешкоджає розгляду апеляційної скарги у письмовому провадженні на підставі наявних у справі матеріалів. 
Відповідно до  статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін з наступних підстав.
Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з того, що ТОВ "Чернігівський м`ясний двір" зареєстроване 22.07.2011 Управлінням адміністративних послуг Чернігівської міської ради як юридична особа, яка перебуває на обліку в контролюючому органі як платник податків з 25.07.2011.
У період з 06 лютого 2020 року по 12 лютого 2020 року працівниками ГУ ДПС у Чернігівській області проведена позапланова виїзна перевірки ТОВ «Чернігівський м`ясний двір» з питань достовірності нарахування суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість на поточний рахунок платника податку за листопад 2019 року, за наслідками якої складено акт № 217/25-01-04-01-09/37330774 від 18.02.2020.
У висновках акту перевірки зазначається про порушення платником податків вимог в частині достовірності нарахування сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість на поточний рахунок платника податку за листопад 2019 року, а саме: порушення вимог п.  185.1  ст.  185, п.  198.1  п.  198.3, ст.  198, п.  200.4, п.  200.7, п.  200.8, ст.  200 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VI, зі змінами та доповненнями, розділу III та розділу V Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість, із змінами і доповненнями, платником завищено суму податкового кредиту звітного (податкового) періоду (рядок 17) на 32578,32 грн та завищення суми бюджетного відшкодування (рядок 20.2.1) за листопад 2019 року на 32578,32 грн.
Посадовими особами податкового органу в акті перевірки зроблено висновок про неправомірне віднесення ТОВ «Чернігівський м`ясний двір» до бюджетного відшкодування сум податку на додану вартість, що входять у вартість товарів контрагента постачальника ТОВ «Агродар-Чернігів», поставлених на виконання укладеного з ним договору.
За результатами перевірки, які викладені в акті, згідно п.  198.1, п.  198.3, п.  198.6  ст.  198, п.  201.10, ст.  201 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VI  зі змінами, ГУ ДПС у Чернігівській області прийняте податкове повідомлення-рішення (форма «В1») № 0000460401 від 25 березня 2020 року, що зумовило звернення позивача до адміністративного суду з даним позовом.
Переглядаючи рішення суду першої інстанції від 06 липня 2020 року та оцінюючи відповідні висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, колегія суддів враховує, що відповідно до частини другої  статті 19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Частиною другою  статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України  передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені  Конституцією  та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до вимог частини першої  статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України  доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно з частинами першою та другою  статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України  належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Вимогами  статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України  передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною 1  статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України  кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (частина 2  статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).
Як вірно зазначено судом першої інстанції, відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регулює  Податковий кодекс України від 02.12.2010 №2755-VI  (у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин/надалі -  ПК України), зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Відповідно до п. 198.1 cт. 198  ПК України  наголошено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з:
а)                    придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну території України) та послуг;
б)                    придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезення таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);
в)                    отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримані послуг, місцем постачання яких є митна територія України;
г)                    ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу".
Відповідно до п. 198.2, cт. 198  ПК України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:
-                    дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;
-                    дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.
Відповідно до п. 198.3, cт. 198  ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до  статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом  193.1  статті  193  цього  Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з:
-                    придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;
-                    придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.
Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Відповідно до п. 198.6, cт. 198  ПК України  не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом  201.11  статті  201  цього  Кодексу.
У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього  Кодексу.
Відповідно до п.  201.1,  201.6  ст.  201 ПК України, платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.
Відповідно до п .201.10. cт. 201  ПК України, при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.
Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
Господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами (П.п.  14.1.36  п.  14.1  ст.  14 ПК України).
Згідно з пп. 14.1.181 цієї ж статті податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з  розділом V цього Кодексу.
Відповідно до п.п. «а» пункту  198.1  статті  198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.
Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту (пункт 201.10 статті 201 Кодексу).
Підставами для формування податкового кредиту є наявність належним чином оформленої та зареєстрованої податкової накладної, митної декларації, заяви зі скаргою на постачальника, поданої відповідно до пункту 201.10 статті 201 Кодексу, бухгалтерської довідки, складеної відповідно до пункту 198.5 статті 198 Кодексу, або інших документів, передбачених пунктом 201.11 статті 201 Кодексу.
Аналіз наведених норм дає підстави зробити висновок, що у  Податковому Кодексі  передбачено підставу для формування податкового кредиту, а саме наявність складеної та зареєстрованої в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, податкової накладної.
З наявний у справі матеріалів вбачається, що у періоді, який підлягав перевірці, ТОВ «Чернігівський м`ясний двір» здійснювало господарські операцій з придбання у ТОВ «Агродар-Чернігів» великої рогатої худоби, свиней та коней, та віднесено до бюджетного відшкодування ПДВ, сплачене у вартості товарів, придбаних у попередніх періодах у ТОВ «Агродар-Чернігів» згідно договору поставки від 16.07.2018 № 16/07/18.
На виконання умов договору з ТОВ «Агродар-Чернігів» протягом жовтня 2019 року продавцем було поставлено велику рогату худобу в кількості 13 голів, загальною вартістю 195 469,92 грн, в тому числі ПДВ 32578,32 грн, який у повному обсязі включено до складу податкового кредиту, що підтверджується даними податкових декларацій, а товариством її прийнято та оплачено.
По відносинам з ТОВ «Агродар-Чернігів», на підтвердження факту поставки великої рогатої худоби, до перевірки надані договір, видаткові накладні, податкові накладні, товарно-транспортні накладні, приймальні квитанції форми №  ПК-1, оборотно-сальдові відомості, платіжні доручення. Підставою для визнання поставок нереальними стало начебто відсутність інформації щодо попереднього надходження на ТОВ «Агродар-Чернігів» ВРХ, яку вони в подальшому поставили позивачу та ненадання на перевірку передбачених п. 2.1 договору поставки документів, а саме документів які посвідчують якість продукції, яка повинна відповідати вимогам ДСТУ і стандартам, існуючим для даного виду продукції, не надані на кожну партію продукції ветдовідок (вет свідоцтва ф №1).
Реальність операцій з придбання товару за цим договором, за наслідками якого позивачем сформовано податковий кредит, досліджена та підтверджена перевіркою на підставі первинних документів податкового та бухгалтерського обліку. Досліджені при проведенні перевірки первинні документи в повній мірі відповідають вимогам частини першої та другої  статті 9 Закону № 996-XIV  та  статті 201 Податкового кодексу України.
Позивачем підтверджено рух коштів на підставі наданих належних та допустимих доказів у справі, а відповідачем не спростовується факт перерахування коштів.
Позивачем підтверджено факт приймання товару та подальше його використання у господарській діяльності, а саме в процесі виконання договорів поставки, що являється основним видом діяльності позивача.
Доводи податкового органу у цій частині як у позовній заяві, так і в апеляційній скарзі, зводяться виключно до незгоди з оцінкою зазначених операцій, при цьому податковим органом не надано доказів на підтвердження даних висновків, а лише наводяться доводи щодо наявності повноважень на використання податкової інформації при проведенні перевірок, відсутність у контрагентів реалізованих товарів.
Зауваження щодо змісту податкових накладних і порядку їх оформлення та реєстрації у податкового органу відсутні.
В свою чергу, не є обов`язковою передумовою для визначення контролюючим органом грошових зобов`язань визнання недійсними (у т.ч. нікчемним/фіктивним) правочинів, які укладалися за ланцюгом між попередніми посередниками, через ланцюг яких декларувався рух товарів чи послуг, нібито придбаних останнім у такому ланцюгу платником податку. При цьому відносини між учасниками попередніх ланцюгів постачань товарів (послуг) та/або інших взаємовідносин, не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між останнім у ланцюгу постачань платником податків та його безпосереднім контрагентом.
Згідно висновків Верховного Суду в аналогічних справах, норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування витрат та податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на формування витрат чи податкового кредиту, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не було встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.
При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема, якщо предметом спору є достовірність    первинних документів    та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, суди повинні враховувати, що відповідно до вимог ч. 2  ст. 77 КАС України, обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти позову.
Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 19.06.2018 № К/9901/3749/18 (справа №806/4988/13-а), від 15.05.2019 №К/9901/27906/18 (справа №П/811/2507/14).
Судом також враховуються рішення Європейського суду з прав людини у справах «Інтерсплав проти України» (2007 р., заява № 803/02), «Булвес» АД проти Болгарії" (2009 р., заява №3991/03) і «Бізнес Супорт Центр проти Болгарії» (2010 р., заява №6689/03), в яких визначено, що платника податку не може бути позбавлено права на бюджетне відшкодування ПДВ за відсутності доказів того, що його було залучено до протиправної діяльності, пов`язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування; при цьому платник ПДВ не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо платник ПДВ не знав про такі зловживання і не міг про них знати.
Слід також зауважити, що вчинення платником податків дій, що мають своїм результатом одержання податкової вигоди (звільнення від оподаткування, зменшення бази або ставки оподаткування, одержання права на залік або відшкодування ПДВ тощо), саме по собі не означає, що відповідні правочини були вчинені з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.
Таким чином, враховуючи принцип персональної відповідальності платника податку, право на податковий кредит не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами. Тобто, у разі якщо контрагент не виконав свого зобов`язання щодо сплати податку до бюджету або подання податкової звітності, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи, а тому сама по собі несплата податку контрагентом чи неподання ним звітності (у тому числі внаслідок ухилення) не може бути підставою для відмови у праві платника податку на податковий кредит за наявності факту здійснення господарської операції. Допущені одним платником податків порушення у відображенні в податковому обліку певної господарської операції за загальним правилом не впливають на права та обов`язки іншого платника податку.
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30.01.2018    К/9901/612/18    (справа №2а-15124/11/2670).
Також для висновків про наявність порушення податкового законодавства в діях платника податків в обов`язковому порядку необхідно з`ясувати можливу обізнаність такого платника податку щодо дефекту у правовому статусі його контрагентів. Відповідні обставини можуть бути з`ясовані, зокрема, з використанням даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а також офіційно оприлюднених даних щодо анульованих свідоцтв платника ПДВ. У разі, якщо на час здійснення господарських операцій, за якими податковий орган не визнає обґрунтованим віднесення позивачем до податкового кредиту сум ПДВ контрагент був включений до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, а також мав  свідоцтво про реєстрацію платника ПДВ, покупець не може нести відповідальність ні за несплату податків продавцем, ні за можливу недостовірність відомостей про нього, наведеного у зазначеному реєстрі, за умови необізнаності щодо неї.
Поряд із цим, відповідно до вимог ст.  182  та ст.  183 ПК України  право платника податку на податковий кредит і виписку податкових накладних виникає після добровільної реєстрації особи як платника податку або особи, яка відповідає вимогам, визначеним п.  181.1  ст.  181  цього  Кодексу.
Таким чином, для даної справи важливе значення має факт реєстрації та перебування контрагента-постачальника позивача в стані платника ПДВ, що надає право такому платнику складати податкові накладні, які є підставою для формування податкового кредиту, а тому встановленню підлягає безпосередньо статус постачальників товарів (послуг) як платників ПДВ на момент вчинення відповідної господарської операції.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, на момент складання податкових накладних, контрагент позивача - ТОВ «Агродар - Чернігів» зареєстроване як платник ПДВ у встановленому законодавством порядку.
Окрім іншого контролюючим органом не доведено та надано належних доказів, які б свідчили, що наявні у ТОВ «Агродар - Чернігів» трудові ресурси та матеріально - технічне забезпечення були недостатніми для виконання умов укладених договорів, як і не було надано доказів про наявність встановлених судами фактів, що свідчать про обізнаність платника податків щодо неправомірної поведінки контрагентів та/або злагодженості дій між ними.
Отже, операції з придбання товарно-матеріальних цінностей та отримання послуг відображені в бухгалтерському обліку та використані в господарській діяльності, що є відповідним доказом фактичного руху активів, тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що наявні у ТОВ «Чернігівський м`ясний двір» первинні документи щодо спірних господарських операцій відповідають вимогам  ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», ст.  44,  201 ПК України, п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого  наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88, і містять у собі відомості щодо змісту та обсягу проведених операцій, які узгоджуються між собою.
Враховуючи вищевикладене, документи, складені за результатами проведених операцій ТОВ «Чернігівський м`ясний двір» з контрагентом ТОВ «Агродар - Чернігів» містять необхідну для цілей оподаткування інформацію щодо змісту спірних господарських операцій та мають усі необхідні реквізити первинних документів, що дозволяють ідентифікувати учасників цих операцій та встановити факт поставки товарів.
Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими та правильними.
Норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування витрат та податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на податковий кредит, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.
Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах від 20.12.2019 по справі №810/1723/16 (провадження № К/9901/36238/18), від 03.12.2019 по справі №804/2143/14 (провадження № К/9901/5676/18), від 22.11.2019 по справі №804/15820/15 (провадження № К/9901/41557/18).
У матеріалах справи відсутні акти зустрічних звірок з контрагентом позивача ТОВ «Агродар - Чернігів», які витребовувалися Чернігівським окружним адміністративним судом.
Також, колегія суддів зазначає, що в частині доводів щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права апелянтом жодних аргументів не наведено, не зазначено які саме матеріали, що мають значення для правильного вирішення справи, не досліджено судом першої інстанції, не наведено інших доводів на підтвердження іншої, ніж було представлено під час розгляду справи в суді першої інстанції, позиції.
Отже, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, судом першої інстанції при розгляді справи вірно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дотримано норм процесуального права.
Відповідно до  статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.                  
Оскільки суд залишає рішення суду першої інстанції без змін, підстави для перерозподілу судових витрат відсутні.              
Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Чернігівській області залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 06 липня 2020 року у справі №620/1555/20 залишити без змін. 

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя - доповідач                                                                                                                                             О.М. Кузьмишина

Судді                                                                                                                                                                                       М.І. Кобаль

                                                                                                          Л.О. Костюк