ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

05 січня 2021 року                                                        
м.Суми
Справа №592/17972/19 
Номер провадження 22-ц/816/140/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),
суддів -          Кононенко О. Ю. ,  Собини О. І. 
за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М. 
сторони справи: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей  Сумської міської ради, 
розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Шарикіна Юрія Вікторовича на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 06 листопада 2020 року в складі судді Алфьорова А.М., постановлене у м. Суми,
                                                          в с т а н о в и в:

Звернувшись до суду із позовом у листопаді 2019 року, позивач просила суд позбавити ОСОБА_2 , батьківських прав, відносно доньки ОСОБА_3 та стягнути з нього на її користь сплачений судовий збір та витрати на правову допомогу.
Свої вимоги мотивувала тим, що з лютого 2009 року вона проживала з відповідачем однією сім`єю. За період їх спільного проживання у них народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В березні 2013 року фактичні шлюбні відносини з відповідачем припинилися. Через те, що відповідач майже не бачився з дитиною, не телефонував їй та матеріально майже не забезпечував, в березні 2014 року вона звернулася до суду з позовом про позбавлення його батьківських прав. Зазначає, що рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 20.05.2014 року її позов було задоволено, однак рішенням Сумського апеляційного суду  дане рішення було змінено, у задоволені такої вимоги відмовлено і  попереджено відповідача про можливість позбавлення його батьківських прав. В період з 2014 по 2019 рік відповідач повністю ухилився від виконання своїх батьківських обов`язків і за цей період взагалі не бачив своєї дитини, жодного разу їй не телефонував. Зазначає, що на даний час відповідач ніяким чином не піклується про доньку, не проявляє інтересу до її долі, не цікавиться її успіхами, станом здоров`я, її фізичним та духовним розвитком, навчанням, не спілкується та матеріально не забезпечує. Вказує, що вихованням дитини займається лише вона та її батьки. Вказує, що наведені в їх позові обставини доводять вину відповідача в ухиленні від своїх обов`язків по вихованню дитини.   
Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 06 листопада 2020 року позов задоволено. Позбавлено ОСОБА_2 батьківських прав відносно його дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вирішено питання розподілу судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спілкування відповідача з дитиною через соціальну мережу «Однокласники» та меседжер «Viber» є недостатнім для розвитку дитини, її виховання, формування у неї відчуття піклування з боку батька. Крім того, звернення відповідача до управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради із заявою про визначення часу зустрічі з його малолітньою донькою свідчать про ситуативний характер по відношенню до виховання своєї доньки, оскільки будь - яких перешкод з боку позивача, які б давали йому підстави для такого звернення, судом не встановлено. 
Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник відповідача подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне встановлення судом фактичних обставин справи, порушення норм процесуального права просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити. 
Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що суд першої інстанції позбавляючи відповідача батьківських прав не звернув увагу на поважність причин його недостатнього спілкування з донькою та на період, протягом якого відповідач недостатньо спілкувався зі своєю донькою після першої відмови у задоволені таких вимог позивача. Зазначає, що він є іноземцем, громадянином Республіки Туніс , а приїзд його в Україну ускладнений отриманням в`їзної візи в консульстві України в Тунісі. Вказує, що його перебування в Україні обмежено певними періодами в залежності від мети поїздки, в зв`язку з чим, він переважно перебуває поза межами України та спілкується з донькою за допомогою «Skipe» та «Viber», що є можливим лише за сприяння позивача, враховуючи вік дитини. Зазначає, що за період з 2014 по 2019 рік він перебував в Україні лише два рази, а саме з 16.09.2014 по 04.10.2014 та з 08.08.2018 по 17.09.2019, оскільки консульські установи суттєво обмежили видачу в`їзних віз іноземцям. В зв`язку з цим він отримував відмови у видачі йому в`їзної візи в Україну. В період з 16.09.2014 року по 04.10.2018 року він перебував в Україні, однак з донькою він не зустрівся, оскільки позивач чинила перешкоди цьому, вказавши, що для побачення з дитиною йому потрібно звернутися до суду. Вказує, що в подальшому він неодноразово намагався встановити зв`язок з позивачем та дитиною, проте ці спроби були невдалими. Незважаючи на спротив позивача, відповідач цікавився життям своєї доньки. 23.08.2018 року ним було подано до ДМС пакет документів для отримання дозволу на імміграцію в Україну, проте отримано відмову в отриманні посвідки на постійне проживання. Крім того у січні 2020 року відповідач звернувся до управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради із заявою про визначення йому часу зустрічі з донькою, оскільки позивач повідомила його про те, що не дасть йому спілкуватися з донькою доки не буде розглянуто справу Ковпаківським районним судом м. Суми про позбавлення його батьківських прав.
Від позивача до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу не надходив. 
Представник відповідача в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити. Він пояснив, що  відмова у видачі його посвідки про постійне проживання в Україні обґрунтовувалася діючим на той час  першим рішенням місцевого суду про позбавлення його батьківських прав.   
Позивач та її представник  в судовому засіданні підтримали оскаржене  рішення суду і просили у задоволенні апеляційної скарги відмовити.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Як вбачається з матеріалів справи, та встановлено судом першої інстанції, з лютого 2009 року сторони проживали однією сім`єю, без реєстрації шлюбу. 
ІНФОРМАЦІЯ_2 у них  народилася ОСОБА_3 і відповідно до повного свідоцтва про народження дитини виданого 26.12.2012р. відділом державної реєстрації актів цивільного стану Сумського міського управління юстиції у Сумській області її  батьком записаний ОСОБА_2 (а.с.4). 
Як підтвердила позивач в судовому засіданні апеляційного суду, повторне свідоцтво про народження доньки було видано після внесення до актового запису про народження доньки даних про батька  -  ОСОБА_2 , який просив її записати його батьком дитини і вона дала згоду.
Неповнолітня ОСОБА_3 проживає разом з матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , а батько у Республіці Туніс , громадянином якої він є.
Позивач у березні 2014 року вже зверталася до суду з вимогою про позбавлення відповідача батьківських прав відносно їх дитини ОСОБА_3 і  заочним рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 20.05.2014 року по справі № 591/1689/14-ц її вимоги були задоволені. 
Постановою Сумського апеляційного суду від 07.10.2019 року по справі № 591/1689/14 - ц скасовано заочне рішення Зарічного районного суду м. Суми від 20 травня 2014 року та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено і  попереджено відповідача про можливість  позбавлення його батьківських прав щодо дитини в разі ухилення від виконання батьківських обов`язків. (а.с.7). 
Відмовляючи у позові апеляційний суд керувався  висновками Європейського суду з прав людини у справі «Хант проти України» від 07.12.2006р. (заява № 31111/04), у якій суд  наголосив, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини ( параграф 57,58).  
Згідно з довідкою Сумського дошкільного навчального закладу (ясла - садок) № 25 «Білосніжка» м. Суми, Сумської області від 15.08.2019 року, за період перебування в садочку батько дитини не приймав участі у вихованні дитини, а саме, не спілкувався з вихователями, не брав участі в батьківських зборах та інших заходах колективу, не цікавився життям доньки. (а.с.13).
Відповідно до довідки Комунальної установи Сумська спеціалізована школа І - ІІІ ступенів № 7 імені Максима Савченка Сумської міської ради від 21.08.2019 року зі слів класного керівника за період навчання і по день видачі довідки батько учениці ОСОБА_3 не спілкувався з класним керівником, не брав участі в батьківських зборах та інших заходах класного колективу, не цікавився життям своєї доньки (а.с. 14).
Управлінням «Служба у справах дітей» Сумської міської ради  після отримання позову та долучених до нього  матеріалів, 03.07.2020р.   зроблено висновок про неможливе позбавлення батьківських прав відповідача  відносно малолітньої доньці, враховуючи інтереси дитини та її ставлення до батька і  наявність у самого   батька бажання налагодити свої стосунки з донькою.
У висновку зазначено, що під час обстеження умов проживання дитини було проведено бесіду з позивачем ОСОБА_1 , яка повідомила про те, що згодна розглядати питання участі батька у вихованні дочки тільки після рішення суду щодо позову про позбавлення батька батьківських прав. При цьому малолітня ОСОБА_3 повідомила, що свого батька вона давно не бачила та не пам`ятає як він виглядає. Бачила його тільки на фотокартках, тому було  запропоновано відповідачу налагодити з дитиною стосунки. ( а.с.132) 
Відповідно до частин першої та другої статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789XII (78912), у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Відповідно ст. ст. 141, 151 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки, щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків, щодо дитини; батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.
Відповідно до вимог ч. ч. 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування.  Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.  
Частиною 1 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.   
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства».
Частинами 1, 2 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Відповідно до ст. 15 цього Закону дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом.
Згідно з частин 1,2 ст.16 цього Закону дитина  батьки якої проживають у різних державах, має право на регулярні особисті стосунки і прямі контакти з обома батьками. Дитина та її батьки для возз`єднання сім`ї мають право на вільний в`їзд в Україну та виїзд з України у порядку, встановленому законом. Батьки, інші члени сім`ї та родичі, зокрема ті, які проживають у різних державах, не повинні перешкоджати одне одному реалізувати право дитини на контакт з ними, зобов`язані гарантувати повернення дитини до місця її постійного проживання після реалізації нею права на контакт, не допускати неправомірної зміни її місця проживання.
Статтею 164 СК України передбачено виключний перелік підстав позбавлення батьківських прав. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти;
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновки, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач є громадянином Республіки Туніс , де фактично і проживає. Фактичне спілкування зі своєю донькою відповідач здійснює через позивача в соціальній мережі «Однокласники» та менеджер «Viber». 
З переписки відповідача з позивачем через соціальну мережу «Однокласники» вбачається, що 10.09.2014 року відповідач повідомив позивача про те, що приїздить до м. Суми та просив надати можливість для його побачення з донькою, на що отримав відповідь про те, що розмова з приводу його побачення з донькою відбудеться лише після того, як він сплатить грошові кошти на забезпечення дитини (а.с.48-49).
В липні 2015 року позивач запропонувала купити їй та дитині білети в Турцію, а також приїхати відповідачу в цей період до Турції для побачення з дитиною. На пропозицію відповідача приїхати разом із дитиною до Тунісу , позивач відмовилася та повідомила відповідача про те, останній повинен зробити дитині за три роки відпочинок.
З переписки позивача з відповідачем через менеджер «Viber» вбачається, що останній запитував у позивача коли він зможе побачитися із своєю донькою, на що жодної відповіді не отримав. Крім того відповідач надсилав 19.12.2018 року на «Viber» позивача привітання для доньки з днем народження та повідомив, що бажає приймати участь у вихованні своєї доньки. В березні відповідач запропонував позивачу зустрітися проте відповіді не отримав. В подальшому на пропозицію відповідача побачитися з дитиною останній був повідомлений про те, що жодних зустрічей з дитиною не відбудеться доки позивач не отримає офіційного документу, а саме рішення комісії або суду.
Отже, відповідач довід той факт, що він не втратив бажання налагодити спілкування з дитиною, продовжує вважає себе її батьком,  заперечує проти позбавлення його батьківських прав відносно малолітньої доньки, а тому  така його  поведінка свідчить, що про його інтерес до дитини, але ці  обставини залишилися поза увагою місцевого суду.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що відповідач здійснював дії спрямовані на побачення зі своєю донькою та налагодження спілкування з нею, проте позивачем здійснювалися дії по перешкоджанню відповідачу у спілкуванні зі своєю донькою, а тому останній, враховуючи те, що він є іноземцем та фактично постійно проживає в Республіці Туніс обмежений у можливості постійно спілкуватися із своєю донькою та приймати участь в її вихованні. При цьому сам факт недостатньої активності відповідача у захисті свого порушеного права на вільне спілкування з донькою, не може слугувати підставою для позбавлення його батьківських прав.  
Колегія суддів звертає увагу на те, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини, а тому суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських прав. Тобто позбавлення батьківських прав є можливим, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем, не доведено, що поведінка відповідача відносно його доньки, є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками. 
При цьому, враховуючи поведінку самого позивача, спрямовану на створення перешкод відповідачу в спілкуванні з донькою, та надані відповідачем докази про вчинення ним дій спрямованих на побачення з дитиною, колегія суддів приходить до висновку, про помилковість висновків суду першої інстанції щодо наявності умислу відповідача спрямованого на ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків.  
Крім того, позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту інтересів дитини. Відповідно до ч. 1ст. 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789XII (78912) держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Водночас, позивачем не було доведено в чому саме полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення її батька по відношенню до неї батьківських прав.
За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що позбавлення батьківських прав відповідача відносно його доньки не забезпечуватиме інтересів самої дитини.
Враховуючи вищевикладене, через невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, та порушення судом першої інстанції норм  матеріального права, на підставі п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню та ухваленню нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.
У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги на підставі ст.141 ЦПК України з позивача підлягає стягненню фактично сплачена сума судового збору за її подання.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, суд

                                                                  п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Шарикіна Юрія Вікторовича задовольнити.
Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 06 листопада 2020 року скасувати та ухвалити нове.
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір за апеляційний перегляд справи в розмірі 1153 грн. 50 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 06 січня 2021 року
                                                                                           
Головуючий -                                                                                                  С.С. Ткачук

Судді:                                                                                                            О.Ю. Кононенко

                                                                                                                        О.І. Собина