Постанова
іменем України
18 березня 2021 року
м. Київ
справа № 183/6292/18
провадження № 51-6025км20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
захисника                                                    ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
розглянув  у  відкритому  судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у провадженні в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 21 вересня 2020 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020040350000653, за обвинуваченням
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки м. Новомосковськ Дніпропетровської області, зареєстрованої там само по  АДРЕСА_1 , жительки АДРЕСА_2 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами 2 та 3 ст. 185 КК України.
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 липня 2020 року ОСОБА_7 засуджено та призначено покарання у виді позбавлення волі: за ч. 2 ст. 185 КК України – строком на 2 роки, за ч. 3 ст. 185 КК України на строк на 3 роки. Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань ОСОБА_7 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України ОСОБА_7 призначено остаточне покарання шляхом складання покарання за цим вироком з покаранням, призначеним за вироком того ж суду від 15 травня 2020 року, у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
Також прийнято рішення щодо розподілу процесуальних витрат та долі речових доказів.
Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 21 вересня 2020 року вирок місцевого суду змінив: постановив вважати ОСОБА_7 засудженою за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки, за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки; відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим – до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців. Також апеляційний суд, пославшись на ч. 4 ст. 70 КК України, постановив вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2020 року щодо ОСОБА_7 виконувати самостійно.
Згідно з вироком місцевого суду ОСОБА_7 визнано винуватою і засуджено за те, що вона 6 серпня 2018 року, близько 22:00, діючи умисно, з метою викрадення чужого майна проникла на територію домоволодіння АДРЕСА_3 , а потім — до приміщення господарської будівлі, звідки таємно викрала належний ОСОБА_8 велосипед вартістю 396 грн, чим заподіяла останній майнової шкоди в зазначеному розмірі.
Крім цього, ОСОБА_7 8 серпня 2018 року, близько 12:30, діючи умисно, повторно, проникла у домоволодіння АДРЕСА_4 , звідки таємно викрала належний ОСОБА_9 мобільний телефон вартістю 2069 грн, чим заподіяла останньому майнової шкоди в зазначеному розмірі.
Також ОСОБА_7 10 квітня 2020 року, близько 10:40, перебуваючи на території домоволодіння АДРЕСА_5 , діючи умисно, повторно, таємно викрала належний ОСОБА_10 мобільний телефон вартістю 220 грн, чим заподіяла останньому майнової шкоди в зазначеному розмірі.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор просить змінити ухвалу апеляційного суду, а саме: вважати ОСОБА_7 засудженою за частинами 2 та 3 ст. 185 КК України до покарання, призначеного за вироком суду, а також на підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання покарань, вважати ОСОБА_7 засудженою до остаточного  покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців; відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України вирок суду від 15 травня 2020 року щодо ОСОБА_7 виконувати самостійно. Прокурор зазначає, що апеляційний суд дійшов правильного висновку про необхідність призначення засудженій покарання за сукупністю злочинів на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, однак при застосуванні цих положень, пославшись на принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим, фактично визначив остаточне покарання за правилами часткового складання призначених покарань, чим допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Позиції інших учасників судового провадження
Під час касаційного розгляду прокурор ОСОБА_5 просила задовольнити касаційну скаргу прокурора на викладених у ній підставах.
Захисник ОСОБА_6 вважав, що касаційна скарга прокурора підлягає задоволенню.
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції вправі вийти за межі касаційних вимог, якщо цим не погіршується становище засудженого, виправданого чи особи, стосовно якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру.
Згідно з положеннями ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
Події злочинів та доведеність винуватості ОСОБА_7 , а також кваліфікація вчиненого за частинами 2 та 3 ст. 185 КК України в касаційній скарзі не оспорюються.
Що стосується аргументів прокурора про те, що апеляційний суд порушив вимоги закону України про кримінальну відповідальність, то вони заслуговують на увагу.
Як встановлено вимогами ч. 1 ст. 70 КК України, при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.
Принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим припускає, що суд, призначивши за окремі злочини різні за ступенем суворості покарання, одним з них – більш суворим – поглинає інше (інші) – менш суворі. Таким чином, поглинення менш суворого покарання більш суворим означає, що остаточне покарання за сукупністю злочинів визначається судом у межах більш суворого покарання, призначеного за один із злочинів, що входить у сукупність.
При частковому складанні до найбільш суворого за видом чи розміром покарання, призначеного за один із злочинів, додається лише частина менш суворого покарання, призначеного за інший злочин, і остаточне покарання за їх сукупністю повинно, таким чином, стати більш суворим, ніж будь-яке з покарань, призначених за окремі злочини.
При повному складанні всі покарання, призначені за окремі злочини, додаються одне до одного (підсумовуються між собою) і остаточне покарання за сукупністю злочинів укладає їх загальну суму.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області за вироком від 15 липня 2020 року призначив ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки, за ч. 3 ст. 185 КК України — у виді позбавлення волі на строк 3 роки. Потім суд, призначаючи покарання за сукупністю цих злочинів на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, застосував принцип часткового складання та призначив остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців. Після цього суд,  пославшись на положення ч. 4 ст. 70 КК України, частково склав це покарання з покаранням, призначеним ОСОБА_7 за попереднім вироком від 15 травня 2020 року, та визначив їй остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
Суд апеляційної інстанції за наслідками перегляду вироку частково задовольнив апеляційну скаргу прокурора та вніс у вирок зміни в частині призначеного засудженій покарання.
Так, апеляційний суд у резолютивній частині ухвали зазначив про призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі: за ч. 2 ст. 185 КК України – на строк 2 роки; за ч. 3 ст. 185 КК України – на строк 3 роки, а за сукупністю цих злочинів, застосувавши принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначив засудженій покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців. Тим самим суд апеляційної інстанції неправильно застосував передбачені частиною 1 ст. 70 КК України правила, оскільки розмір остаточного покарання є більш суворим, ніж кожне з покарань із сукупності злочинів.
За таких обставин, розмір остаточного покарання за сукупністю зазначених злочинів при застосуванні принципу поглинення менш суворого покарання більш суворим, повинен бути визначений ОСОБА_7 у межах більш суворого покарання, тобто трьох років позбавлення волі.
Крім цього, суд апеляційної інстанції, встановивши, що ОСОБА_7 за попереднім вироком від 15 травня 2020 року було засуджено за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки та звільнено від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України з випробуванням, із іспитовим строком тривалістю 2 роки, дійшов умотивованого висновку, що рішення місцевого суду про призначення ОСОБА_7 остаточного покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК України шляхом часткового складання покарання, яке належить відбувати реально, із покаранням, призначеним за вироком від 15 травня 2020 року підлягає зміні, оскільки в цьому випадку застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається.
Разом із тим, апеляційний суд, ухваливши правильне рішення про самостійне виконання вироку від 15 травня 2020 року, у резолютивній частині ухвали допустив зайве посилання на ч. 4 ст. 70 КК України, яка в цьому випадку застосуванню не підлягає.
З урахуванням викладеного, в ухвалу суду апеляційної інстанції слід внести зміни з метою приведення призначеного ОСОБА_7 покарання у відповідність з вимогами закону України про кримінальну відповідальність, що не погіршить правового становища останньої.
Водночас вимоги прокурора, які фактично зводяться до заміни правила призначення ОСОБА_7 остаточного покарання за сукупністю злочинів із поглиненням менш суворого покарання більш суворим на часткове складання покарань колегія суддів визнає такими, що не узгоджуються з приписами ст. 437 КПК України. 
А тому, оскільки не встановлено істотних порушень кримінального процесуального закону, які були би підставою для скасування судових рішень,  касаційну скаргу прокурора слід задовольнити частково, а ухвалу апеляційного суду змінити в частині призначеного засудженій покарання.
Керуючись статтями 433, 436, 438, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
 
у х в а л и в:
Касаційну скаргу прокурора задовольнити частково.
Ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 21 вересня 2020 року щодо ОСОБА_7 змінити.
Вважати ОСОБА_7 засудженою за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки, за ч. 3 ст. 185 КК України – до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2020 року щодо ОСОБА_7 виконувати самостійно.
В іншій частині ухвалу апеляційного суду залишити без зміни.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді

ОСОБА_11                                  ОСОБА_2                                      ОСОБА_3