П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2021 року
м. Рівне

Справа № 569/11069/20
Провадження № 22-ц/4815/111/21

Головуючий в Рівненському міському суді 
Рівненської області: суддя Панас О.В.
Час, дата і місце ухвалення рішення суду
першої інстанції: 12 год. 46 хв. 2610.2020 в м. Рівне
Повний текст складено: 29 жовтня 2020 року 

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий: суддя Хилевич С.В. 
судді: Ковальчук Н.М.., Шимків С.С.
секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи: 
позивач:  ОСОБА_1 ;
відповідач: Приватне акціонерне товариство "Рівнеазот";

представники учасників справи: 
позивача – адвокат Ромашко Людмила Григорівна;
відповідача – ОСОБА_2 ;

за участі: представника відповідача,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 – адвоката Ромашко Людмили Григорівнина рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 жовтня 2020 року в цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "Рівнеазот" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,
в с т а н о в и в:
У липні 2020 року в суд звернувся  ОСОБА_1 з  позовом до Приватного акціонерного товариства "Рівнеазот" (далі – ПрАТ "Рівнеазот") про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Позов мотивовано тим, що при звільненні його з роботи належні суми роботодавцем виплачено не було. Тому з останнього судовим наказом Рівненського міського суду Рівненської області від 28 грудня 2018 року на користь позивача було стягнуто заборгованість по заробітній платі в розмірі 63 660,50 гривень. Проте стягнені грошові кошти відповідач виплатив лише 31 грудня 2019 року, що є підставою для стягнення з відповідача сум середнього заробітку за час затримки розрахунку. При цьому, обґрунтовуючи поважність пропуску звернення в суд, зазначав, що 20 лютого 2020 року звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення середнього заробітку за період з 22 грудня 2018 року по 30 грудня 2019 року, за результатами розгляду якої видано відповідний наказ. Однак 28 квітня 2020 року ПрАТ "Рівнеазот" подало заяву про скасування судового наказу, яку задоволено ухвалою Рівненського міського суду від 04 травня 2020 року. Відтак після того як позивач дізнався про скасування судового наказу, він відразу звернувся до суду з цим позовом, що вважав поважною причиною пропуску строку звернення до суду. 
З наведених підстав просив визнати поважними причини пропуску строку і поновити його та стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22 грудня 2018 року по 30 грудня 2019 року в розмірі 245 560,09 гривень.
У відзиві ПрАТ "Рівнеазот" покликалось на наявність поважних причин та об`єктивних обставини, що підтверджують відсутність вини щодо невиконання своїх зобов`язань перед позивачем, а також необхідність застосування при вирішення спірних правовідносин висновків Великої Палати Верховного Суду з постанови від 26 червня 2019 року в цивільній справі №761/9584/15-ц. Також, вважаючи, що заявлена позивачем сума грошових коштів є неспівмірною із боргом, просило зменшити її до 3 000 гривень з наступним утриманням з цієї суми податків та обов`язкових платежів. 
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 26 жовтня 2020 року позов задоволено частково. 
Стягнуто з ПрАТ "Рівнеазот" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 3 000 гривень та 840,80 гривень судового збору.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд попередньої дійшов висновку про те, що заявлені до стягнення суми є неспівмірними зі встановленим розміром заборгованості та характером цієї заборгованості. Для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, суд взяв дані Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2017-2019 роки, які пропонує Велика Палата Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц.       
На рішення суду представником позивача – адвокатом Ромашко Л.Г. подано апеляційну скаргу, де вона покликалася на його незаконність і необґрунтованість, які полягали у невідповідності викладених в ньому висновків обставинам справи, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.
На її обґрунтування зазначалося, що висновки суду першої інстанції про зменшення розміру середнього заробітку до 3 000 гривень за період невиплати заробітної плати працівникові не відповідають вимогам ст. 117 КЗпП України, про що, зокрема, йдеться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17. Крім того, при вирішенні спору судом неправильно застосовані висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц щодо визначення критеріїв для зменшення розміру середнього заробітку. Місцевий суд не врахував, що у виниклих спірних правовідносинах за захистом порушеного права позивач звернувся вчасно, не зловживаючи своїм правом, заборгованість з заробітної плати охоплювала період в 5 місяців, а затримка у виплаті заробітної плати становила 1 рік 9 місяців. При цьому відповідач не навів жодних об`єктивних причин, що перешкоджали виплаті заборгованості по заробітній платі, а відсутність коштів у роботодавця не є цьому поважною причиною. Витрати, які позивач міг розрахувати на кредит та відсотки з метою збереження життя були б вищими, ніж нарахована сума середнього заробітку. 
       З викладених спонукань просила оскаржуване рішення змінити в частині незадоволених позовних вимог та прийняти нове, яким стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в період з 22 грудня 2018 по 30 грудня 2019 року в сумі 245 560 гривень.
       У поданому відзиві представник ПрАТ "Рівнеазот" просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. Зазначала, що постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року в цивільній справі 810/451/17 ухвалена не за подібних відносин. На переконання представника відповідача, суд попередньої інстанції, врахувавши правову позицію Великої Палати Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, а також те, що на користь позивачу уже був відшкодований середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 178 323,40 гривень, дійшов правильного висновку про необхідність задоволення позову частково. 
Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, що з`явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи і доводи представника позивача, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.
       Як з`ясовано матеріалами справи, ці обставини сторонами визнаються і не заперечуються, що судовим наказом Рівненського міського суду Рівненської області від 28 грудня 2018 року в цивільній справі № 569/24430/18 стягнено з ПрАТ "Рівнеазот" на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 63 660,50 гривень (а.с.32).
       Ці грошові кошти були сплачені відповідачем на користь заявника 31 грудня 2019 року, що підтверджується банківською випискою (а.с. 10).
       При цьому судовим наказом Рівненського міського суду Рівненської області від 28 грудня 2018 року в справі №569/24429/18 стягнено з ПрАТ "Рівнеазот" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 31 березня 2018 по 21 грудня 2018 року (а.с. 9).      
         Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 виходив із того, що фактичний розрахунок із ним було проведено лише 31 грудня 2019 року і, врахувавши період, за який вже стягнено середній заробіток, просив стягнути його за решту часу прострочення виплати заробітної плати, а саме з 22 грудня 2018 року по 30 грудня 2019 року.
       Так, норми ст. 47 КЗпП України вказують про обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.
       Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
       Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Отже, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Між тим, встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Так, працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у таких відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Згідно із п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
Тобто якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тому цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. 
За таких обставин невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст. 117 КЗпП України, до уваги необхідно брати таке. 
Відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому ст. 117 КЗпП України.
Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.
Через це, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
Наведене узгоджується з постановою Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), де касаційний суд, зокрема, зазначив, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; іншіобставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
За правилами ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Тому з огляду на очевидну неспівмірність заявленої до стягнення суми середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості по заробітній платі, яка вже була стягнута, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, а також те, що судовим наказом в справі №569/24429/18 було стягнуто 178 323,40 гривень такого заробітку, колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, визначити розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 3 000 гривень. 
Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною їх оцінкою, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.
Повно і правильно встановивши обставини справи та застосувавши при вирішенні спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача саме таку суму. 
Покликання особи, що подала апеляційну скаргу, на постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року в цивільній справі №810/451/17 є безпідставними, оскільки суди першої та апеляційної інстанції при вирішенні спору не визначали розмір середнього заробітку, не встановлювали часу затримки розрахунку та відповідних фактичних обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення і не досліджували відповідні докази. За цих обставин й Велика Палата Верховного Суду не могла визначити самостійно розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, а тому направила справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Отже, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду в оскаржуваній частині, позаяк зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд.
Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (пункт 32 рішення Європейського суду з прав людини від 27 вересня 2001 року у справі справа "Гірвісаарі проти Фінляндії").
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справах Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Спонуканням для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.
 
Справедливість, добросовісність та розумність згідно із пунктом 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).
       Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Ромашко Людмили Григорівни залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 жовтня 2020 року – без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 09.02.2021

Головуючий:                                                         С.В. Хилевич

Судді:                                                                 Н.М. Ковальчук

С.С. Шимків