ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
16 березня 2021 року           справа №360/1762/20 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Блохіна А.А., суддів Гаврищук Т.Г., Сіваченко І.В., секретар судового засідання Антонюк  А.С., за участю представника позивача - Скворцової А.Ю., представника Луганського прикордонного загону імені Героя України полковника Євгенія Пікуса - Захарової Ю.О., розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Луганського прикордонного загону імені Героя України полковника Євгенія Пікуса на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2020 року (повний текст складено 21 грудня 2020 року в м. Сєвєродонецьк) у справі № 360/1762/20 (суддя І інстанції – Шембелян В.С.) за позовом адвоката Скворцової Алли Юріївни в інтересах ОСОБА_1 до Луганського прикордонного загону імені Героя України полковника Євгенія Пікуса, Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області, Станично-Луганської селищної ради Станично-Луганського району Луганської області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди, завданої неправомірними діями і бездіяльністю суб`єктів владних повноважень, - 

                                                              У С Т А Н О В И В:

29 квітня 2020 року адвокат Скворцова Алла Юріївна в інтересах ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Луганського прикордонного загону імені Героя України полковника Євгенія Пікуса (далі відповідач 1), Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області, Станично-Луганської селищної ради Станично-Луганського району Луганської області, в якій просив суд:
- визнати протиправними дії Луганського прикордонного загону імені Героя України полковника Євгенія Пікуса, що полягали у забороні в`їзду ОСОБА_1 на тимчасово окуповану територію, починаючи з 03.04.2020 по 25.04.2020;
- стягнути на користь ОСОБА_1 з Луганського прикордонного загону імені Героя України полковника Євгенія Пікуса відшкодування моральної шкоди, спричиненої забороною в`їзду на тимчасово окуповану територію, у розмірі 5000 гривень;
- визнати бездіяльність Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області та Станично-Луганської селищної ради Станично-Луганського району Луганської області, що полягала у ненаданні ОСОБА_1 харчування і тимчасового житла для проживання, протиправною;
- стягнути з Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області і Станично-Луганської селищної ради Станично-Луганського району Луганської області солідарно відшкодування моральної шкоди, спричиненої ОСОБА_1 внаслідок відмови у наданні харчування і тимчасового житла для проживання, у розмірі 23000,00 гривень.
В обгрнутування позову зазначено, що після початку бойових дій у Луганській області позивачка, з метою отримання пенсійних виплат, зареєструвалася як внутрішньо переміщена особа в м. Харкові. При цьому, переважно мешкала в своєму будинку у с. Калинове, оскільки не мала матеріальної можливості проживати на контрольованій урядом України території (надалі - КУУТ) постійно.
Позивачка є особою з інвалідністю III гр., хворіє на варусний лівобічний гопартроз IV ступеню та артропатію суглобів. У зв`язку із хворобою перенесла вже декілька оперативних втручань, на сьогоднішній день пересувається лише на милицях. 
З 27.02.2020 по 20.03.2020 позивачка перебувала на стаціонарному лікуванні в ДУ “Інститут патології хребта та суглобів ім. проф. М.І. Ситенка НАМИ України” у м. Харкові, де вона перенесла чергове оперативне втручання. Після виписки позивачка ще близько двох тижнів змушена була знаходитися у лікарні через медичну необхідність. Як тільки вона змогла самостійно пересуватися (за допомогою милиць), вона поїхала з Харкова до с. Калинове, Луганської області. 
З 3 квітня 2020 року ОСОБА_1 намагалася потрапити додому через контрольний пункт в`їзду виїзду (КПВВ) “Станиця Луганська”. Однак, представники державної прикордонної служби України, відмовляли їй у виїзді на тимчасово окуповані території (ТОТ), мотивуючи тим, що згідно з невідомим наказом Командувача об`єднаних сил забороняється здійснювати пропуск людей через КПВВ. Лише 25 квітня 2020 року їй дозволили перетин лінії зіткнення. Таким чином, позивачка не могла потрапити додому на ТОТ 23 дні.
ОСОБА_1 опинилась просто неба на території, де вона не має ні житла, ні родичів або знайомих, які б могли їй допомогти у цій ситуації. Через дії відповідача 1 (і, можливо, внаслідок застосування нормативно-правових актів Командувача об`єднаних сил), вона не могла потрапити додому. Крім того, вона не мала грошей для того, щоб виїхати зі Станиці Луганської, винаймати житло, пристосоване до її потреб, харчуватися та купувати необхідні ліки.
Позивач, вимушено поставлена у наведену вище скрутну ситуацію діями щодо заборони перетину КПВВ, змушена була звертатися із заявами до різних органів влади із вимогою надати їй житло для тимчасового проживання, а також забезпечити харчування на період закриття КПВВ, однак жодної допомоги не отримала.
Листом від 09.04.2020 за № 946 відповідач 2 - Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області відмовив надавати позивачу соціальні послуги і запропонував звернутись до відповідного УСЗН за місцем перебування на обліку як ВПО (м. Харків). Також відповідач 2 зазначив, що надає лише такі види допомоги як догляд вдома, соціальна адаптація, консультування, натуральна допомога та інформування. 
Відповідно до листа Станично-Луганської селищної ради Станично-Луганського району Луганської області від 14.04.2020 № 418 позивачка не є постраждалою особою в контексті норм Кодексу цивільного захисту, тому правові підстави для задоволення заяви позивача про надання соціальних послуг відсутні. 
Позивач вважає, що відповідачами порушено її законні права, внаслідок чого їй завдано моральну шкоду, і для поновлення її прав необхідне втручання суду.
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2020 року у справі № 360/1762/20 позов задоволено частково, внаслідок чого визнано протиправною бездіяльність Луганського прикордонного загону імені Героя України полковника Євгенія Пікуса, що полягала в незабезпеченні можливості реалізації абзацу 2 пункту 1 наказу Командувача об`єднаних сил від 21.03.2020 №229/дск “Про тимчасові обмеження щодо пропуску громадян” відносно ОСОБА_1 з 03.04.2020 по  25.04.2020 року. Стягнуто з Луганського прикордонного загону імені Героя України полковника Євгенія Пікуса на користь ОСОБА_1 суму відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн. Визнано протиправною бездіяльність Станично-Луганської селищної ради Станично-Луганського району Луганської області щодо ненадання ОСОБА_1 харчування та тимчасового житла для проживання. Стягнуто з Станично-Луганської селищної ради Станично-Луганського району Луганської області на користь ОСОБА_1 суму відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Відповідач - Луганський прикордонний загін імені Героя України полковніка Євгенія Пікуса не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що позивачу не було заборонено ані виїзд на тимчасово окуповану територію, ані відмовлено у пропуску, адже однією із підстав для відмови у пропуску є заборона виїзду. Крім того, позивач взагалі не могла потрапити на територію контрольного пропускного пункту в`їзду виїзду у зв`язку з його призупиненням, тому твердження позивача щодо відмови у пропуску/заборони виїзду є невірними.  
Оскільки позивачу не відмовляли у пропуску/заборони виїзду на тимчасову окуповану територію, тому похідна вимога про стягнення моральної шкоди є безпідставною, оскільки перебування позивача в межах населеного пункту Станиця Луганська відбулось з особистої неуважності, необачності та неякісної допомоги зі сторони правозахисної організації БФ «Право на захист».
В судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, проти чого заперечував представник позивача. 
Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.  
Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, і дійшла  висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , є громадянкою України, внутрішньо переміщеною особою, інвалідом 3 групи та пенсіонером за віком, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_2 , карткою платника податків, довідкою внутрішньо переміщеної особи № 0000545977 від 29.05.2018, довідкою до акта огляду МСЕК серії 10ААВ 409643 та пенсійним посвідченням серії НОМЕР_3 (а.с. 11-19).
З 27.02.2020 по 20.03.2020 ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні в ДУ “Інститут патології хребта та суглобів ім проф. М.І. Ситенка НАМИ України” у м. Харкові, де вона перенесла чергове оперативне втручання, що підтверджується випискою із медичної картки (а.с.20-21).
З 03 квітня 2020 року позивач намагалась виїхати через КПВВ “Станиця Луганська” на тимчасово окуповану територію України, однак, представниками ІНФОРМАЦІЯ_2 (військової частини НОМЕР_4 ) їй не було надано можливості такого виїзду, про що свідчать численні звернення позивача та її представників, в тому числі й до відповідача 1 (а.с.21-34). 
Лише 25 квітня 2020 року позивачу фактично змогла здійснити перетин лінії зіткнення за окремим рішенням Командувача об`єднаних сил 25.04.2020, що визнають сторони.
Листом військової частини А0135ІІ № 313/окп оос/26/1493 від 06.04.2020 адвокату  Скворцовій А.Ю., яка надавала правову допомогу позивачу, зокрема, повідомлено, що Кабінетом Міністрів України з урахуванням поширення на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої вірусом SARS-СоV-2, висновків Всесвітньої організації охорони здоров`я щодо визнання розповсюдження СОVID-19 у країнах світу пандемією, з метою ліквідації наслідків медико-біологічної надзвичайної ситуації природного характеру державного рівня, забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення, прийнято розпорядження від 25 березня 2020 року 338-р “Про переведення єдиної державної системи цивільного захисту у режим надзвичайної ситуації”, яким на всій території України установлено режим надзвичайної ситуації до 24.04.2020. На виконання нормативно-правових актів, Командуванням об`єднаних сил видано розпорядчі документи, якими призупинено пропуск через контрольні пункти в`їзду – виїзду з тимчасово окупованих територій у Донецькій і Луганській областях, а також прийняті обмеження в перетині лінії проведення операції Об`єднаних сил зі сторони Харківської, Запорізької та Дніпропетровської областей (а.с.24-25).
Листом Прикордонної служби України № 0.232-4143/0/6-20-Вих від 16.04.2020 адвокату Шляхтіній А.А., що надавала правову допомогу позивачу повідомлено, що з метою запобігання подальшого занесення на територію України випадків короновірусної хвороби, розпорядженням Командувача об`єднаних сил від 21.03.2020 № 229, з 07:00 22 березня 2020 року припинено пропускні операції в контрольних пунктах в`їзду-виїзду через лінію розмежування (в обох напрямках) (а.с. 23).
В листі військової частини А0135ІІ № 313/окп оос/30/1726 від 18.04.2020 зазначено, що дійсно на виконання Указу Президента України від 13.03.2020 № 87/2020, Командувачем об`єднаних сил прийнято рішення про припинення пропуску через лінію розмежування до/з ТОТ Донецької та Луганської областей, копії відповідного наказу Командувача об`єднаних сил мають гриф обмеження доступу, тому їх надати неможливо (а.с.28).
06 квітня 2020 року позивач звернулась до Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації із заявою про надання їй особисто соціальної послуги у вигляді надання притулку та натуральної допомоги (продуктів харчування) (а.с. 29).
Листом Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області за вих. № 946 від 09.04.2020 відмовлено позивачу у наданні соціальних послуг та запропоновано звернутись до органу державної виконавчої влади (органу місцевого самоврядування) за місцем фактичного перебування на обліку внутрішньо переміщених осіб (а.с. 30).
09 квітня 2020 року  позивач звернулась до Станично-Луганської селищної ради із заявою про забезпечення її місцем для тимчасового проживання та харчуванням (а.с. 32).
Листом Станично-Луганської селищної ради за вих. № 418 від 14.04.2020 повідомлено, що позивач не є постраждалою особою в контексті норм Кодексу цивільного захисту України, а тому Станично-Луганська селищна рада не бачить правових підстав у задоволенні заяви (а.с.31).
Листом Станично-Луганської селищної ради за вих. № 476 від 06.05.2020 відмовлено позивачу в задоволенні прохання  про надання ОСОБА_1 статусу особи, яка постраждала від надзвичайної ситуації та видачі відповідної довідки (а.с.126).
Спірними питаннями даної справи є правомірність дій відповідача 1 щодо позбавлення позивача можливості в`їзду на тимчасово окуповану територію через КПВВ “Станиця Луганська” в період часу з 03.04.2020 до 25.04.2020, а також правомірність бездіяльності відповідачів: Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області та Станично-Луганської селищної ради Станично-Луганського району Луганської області стосовно ненадання позивачу харчування і тимчасового житла для проживання; наявність підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.
Стосовно позовних вимог про визнання протиправними дій відповідача 1 щодо заборони в`їзду позивача на тимчасово окуповану територію України, починаючи з 03.04.2020, суд зазначає наступне.
За унормуванням статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Аналогічні положення викладені в статті 2 протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує, що Кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. 
Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. 
На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними  в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки,  для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для  захисту  здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. 
Права, викладені в пункті 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві.
Закон України “Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні” (далі Закон 1382-IV) визначає порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання і встановлює випадки їх обмеження.
Частиною першою статті 2 Закону 1382-IV встановлено: громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.
Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
За змістом ч. 1 статті 4 Закону 1382-ІV, законодавство про свободу пересування та вільний вибір місця проживання складається з Конституції України, цього Закону, інших законів та міжнародних договорів України.
Відповідно до абзаців 7, 8 статті 12 Закону 1382-ІV свободу пересування відповідно до закону може бути обмежено у прикордонній смузі; на територіях військових об`єктів; у зонах, які згідно із законом належать до зон з обмеженим доступом; на приватних земельних ділянках; на територіях, щодо яких введено воєнний або надзвичайний стан; на окремих територіях і в населених пунктах, де у разі небезпеки поширення інфекційних захворювань і отруєнь людей введені особливі умови і режим проживання населення та господарської діяльності; на тимчасово окупованих територіях.
З аналізу наведених норм вбачається, що кожен, хто на законних підставах перебуває на території України, має право на вільне пересування по території України. У виняткових випадках це право може бути обмежено на підставах, що визначені законами.
Закон 1382-IV встановлює випадки обмеження свободи пересування, а саме: пересування відповідно до цього закону може бути обмежено на окремих територіях і в населених пунктах, де у разі небезпеки поширення інфекційних захворювань введені особливі умови і режим проживання населення та господарської діяльності та на тимчасово окупованих територіях.
Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 03 лютого 2020 року 93-р "Про заходи щодо запобігання занесенню і поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", зокрема, установлено режим підвищеної готовності єдиної державної системи цивільного захисту для запобігання виникненню надзвичайної ситуації державного рівня внаслідок можливого поширення гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Затверджено Національний план протиепідемічних заходів щодо запобігання занесенню і поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на 2020 рік.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), відповідно до статті 29 Закону України “Про захист населення від інфекційних хвороб” з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10 березня 2020 р., установлено з 12 березня 2020 р. до 24 квітня 2020 р. на всій території України карантин, та введено ряд обмежувальних заходів.
Указом Президента України від 13 березня 2020 року 87/2020 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року "Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID -19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV -2" (додається, підпункт 3 пункту 1 - для службового користування).
Преамбулою вказаного рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року занотовано: розглянувши інформацію про епідемічну ситуацію у зв`язку з поширенням територією України та країн світу гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), Рада національної безпеки і оборони України відзначає, що за висновками Всесвітньої організації охорони здоров`я розповсюдження COVID-19 у країнах світу набуло статусу пандемії, епідемічна ситуація в Україні набула надзвичайно загрозливого характеру, та з метою запобігання негативному розвитку епідемічної ситуації та забезпечення додержання статті 49 Конституції України Радою національної безпеки і оборони України, також було введено ряд обмежувальних заходів, в тому числі, щодо переміщення осіб через державний кордон України.
Постановою Кабінету Міністрів України 338-р від 25 березня 2020 року, з урахуванням поширення на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, висновків Всесвітньої організації охорони здоров`я щодо визнання розповсюдження COVID-19 у країнах світу пандемією, з метою ліквідації наслідків медико-біологічної надзвичайної ситуації природного характеру державного рівня, забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення та відповідно до статті 14 та частини другої статті 78 Кодексу цивільного захисту України установлено для єдиної державної системи цивільного захисту на всій території України режим надзвичайної ситуації до 24 квітня 2020 року.
При цьому, особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях визначає Закон України “Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях” (далі – Закон 2268-VIII)  від  18.01.2018 року, який набрав чинності 24.02.2018 року.
Тимчасово окупованими територіями у Донецькій та Луганській областях на день ухвалення цього Закону визнаються частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль, а саме: сухопутна територія та її внутрішні води у межах окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей  (п. 1 ч. 1 статті 1 Закону 2268-VIII).
Частиною другою статті 1 Закону 2268-VIII межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях, визначаються Президентом України за поданням Міністерства оборони України, підготовленим на основі пропозицій Генерального штабу Збройних Сил України.
За змістом ч.ч. 1-3 статті 9 Закону 2268-VIII стратегічне керівництво силами та засобами Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, які залучаються до здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, здійснює Генеральний штаб Збройних Сил України.
Керівництво силами та засобами Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, які залучаються до здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації безпосередньо у Донецькій та Луганській областях, здійснює Командувач об`єднаних сил, який призначається Президентом України за поданням начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України.
Командувач об`єднаних сил реалізує свої повноваження через Об`єднаний оперативний штаб Збройних Сил України. Повноваження Командувача об`єднаних сил визначаються положенням про Об`єднаний оперативний штаб Збройних Сил України, яке розробляється Генеральним штабом Збройних Сил України та затверджується Верховним Головнокомандувачем Збройних Сил України за поданням Міністра оборони України.
Частиною 5 статті 9 Закону 2268-VIII передбачено, що військовослужбовці, працівники правоохоронних органів та інші особи, які залучаються до здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, на час проведення таких заходів підпорядковуються Командувачу об`єднаних сил, рішення якого є обов`язковими до виконання.
В`їзд осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях і виїзд осіб, переміщення товарів з таких територій згідно з ч.ч. 1, 3 статті 12 Закону 2268-VIII здійснюються через контрольні пункти в`їзду-виїзду.
Командувач об`єднаних сил у разі реальної загрози життю та здоров`ю осіб, які перетинають лінію розмежування, має право обмежити в`їзд цих осіб на тимчасово окуповані території Донецької та Луганської областей на період існування цієї загрози.
Порядок в`їзду осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях і виїзду осіб, переміщення товарів із таких територій визначаються Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2019 року № 815 затверджено Порядок в`їзду осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях і виїзду осіб, переміщення товарів з таких територій (далі – Порядок № 815).
Пунктом 1 Порядку 815 визначено, що цей Порядок визначає процедуру в`їзду/виїзду осіб і транспортних засобів, за допомогою яких вони переміщуються, і переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях (далі - тимчасово окуповані території) та з таких територій.
Абзацом 1 пункту 3 Порядку  № 815 встановлено: в`їзд/виїзд осіб, у тому числі транспортних засобів, за допомогою яких вони переміщуються, а також переміщення товарів на тимчасово окуповані території та з таких територій здійснюється виключно через визначені контрольні пункти відповідно до вимог цього Порядку.
Пунктом 4 Порядку № 815 визначено, що кількість контрольних пунктів, їх місцезнаходження та межі, дорожні коридори визначаються рішенням Командувача об`єднаних сил за пропозиціями Донецької та Луганської облдержадміністрацій, обласних військово-цивільних або військових адміністрацій (у разі їх утворення) та оприлюднюються на офіційних веб-сайтах Міноборони, Адміністрації Держприкордонслужби, ДФС.
Відповідальним за облаштування, утримання та обслуговування контрольного пункту в`їзду/виїзду, а також прилеглої до них території згідно п. 5 Порядку № 815 є Донецька та Луганська облдержадміністрації, обласні військово-цивільні адміністрації або військові адміністрації (у разі їх утворення). Облаштування контрольного пункту в`їзду/виїзду та прилеглої до них території, в тому числі кімнатами для батьків з дітьми, туалетами, доступними для людей, які користуються колісними кріслами, та іншими елементами доступності, здійснюється відповідно до вимог законодавства та державних будівельних норм, стандартів і правил.
Наказом Командувача об`єднаних сил від 06.10.2019 № 942 "Про визначення контрольних пунктів в`їзду/виїзду" затверджено перелік контрольних пунктів в`їзду/виїзду для перетинання лінії розмежування в межах Донецької та Луганської областей згідно переліку, що додається.
До вказаного переліку, в тому числі, входить контрольний пункт в`їзду/виїзду “Станиця Луганська”, розташований у смт. Станиця Луганська Станично-Луганського району Луганської області, на ділянці автомобільної дороги загального користування С131624, км 3+200 (КПП “Красна Талівка” – “Луганськ”). Дорожній коридор “Станиця Луганська – Щастя – Новоайдар”.
Відповідно до абзацу 2 пункту 3 Порядку № 815, контрольні пункти функціонують без вихідних, цілодобово. Пропуск осіб, транспортних засобів та товарів через такі пункти здійснюється відповідно до режиму їх функціонування, встановленого Командувачем об`єднаних сил. 
Контрольні пункти не призначені для перетинання державного кордону.
Рух автомобільного транспорту в межах контрольованої території від контрольних пунктів до лінії розмежування та у зворотному напрямку здійснюється лише дорожніми коридорами (автомобільними).
За рішенням Командувача об`єднаних сил у районі здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях у випадках, передбачених законодавством, можуть встановлюватися додаткові обмеження та/або заборони переміщення осіб, не залучених до проведення таких заходів, транспортних засобів та товарів  (абзаци 6, 7 пункту 3 Порядку № 815).
Виконання законних вимог уповноважених службових осіб військових формувань, правоохоронних та інших державних органів, яких залучено до здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях та які здійснюють контроль в`їзду/виїзду, є обов`язковим для всіх осіб, які в`їжджають на тимчасово окуповані території та виїжджають з таких територій.
З системного аналізу наведених норм вбачається, що у районі здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях діє особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території.
Перетин меж тимчасово окупованої території особами, що не залучені до здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, здійснюється виключно через визначені контрольні пункти в`їзду-виїзду.
При цьому, безпосереднє керівництво вказаними контрольними пунктами, здійснює Командувач об`єднаних сил, який встановлює відповідний режим їх функціонування.
За рішенням Командувача об`єднаних сил у районі здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях у випадках, передбачених законодавством, можуть встановлюватися додаткові обмеження щодо переміщення осіб, через пропускні контрольні пункти, в тому числі, щодо заборони їх переміщення.
Встановлення режиму перетину меж окупованої території є дискреційними повноваженнями Командувача об`єднаних сил, рішення якого є обов`язковими як для осіб, які здійснюють контроль в`їзду/виїзду, так і для всіх осіб, які в`їжджають на тимчасово окуповані території та виїжджають з таких територій.
Наказом Командувача об`єднаних сил від 21.03.2020 року № 229/дск “Про тимчасові обмеження пропуску громадян” з метою ефективної протидії та недопущення занесення на підконтрольну територію України короновірусної інфекції та відповідно до ст. ст. 6, 11 Закону України “Про захист населення від інфекційних хвороб”, та дотримання вимог Закону України “Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях”, на виконання Указу Президента України від 13 березня 2020 року № 87/2020 “з 00 год. 01 хв. 22.03.2020 року до його особливого розпорядження призупинити пропуск через контрольні пункти в`їзду-виїзду з тимчасово окупованих територій у Донецькій і Луганській областях осіб та транспортних засобів.  (а.с.210-212).
Судом встановлено, що згідно з абзацем 1 пункту 1 наказу Командувача об`єднаних сил від 21.03.2020 року № 229/дск “Про тимчасові обмеження пропуску громадян” прийнято рішення: “призупинити пропуск через контрольні пункти в`їзду-виїзду з тимчасово окупованих територій у Донецькій і Луганській областях осіб та транспортних засобів”.
Згідно з абзацем 2 пункту 1 наказу Командувача об`єднаних сил від 21.03.2020 №229/дск “Про тимчасові обмеження щодо пропуску громадян”, передбачено, що “у виключних випадках, враховуючи наявні індивідуальні обставини соціального (гуманітарного) характеру, при наявності підтверджуючих документів, під час перетину лінії розмежування, за окремим рішенням, здійснювати пропуск через лінію розмежування”.
Таким чином, в наказі абзацем 2 передбачено можливість вирішення питання перетину лінії розмежування в окремому порядку для осіб, які мають обставини соціального (гуманітарного) характеру, при наявності підтверджуючих документів.
Оскільки на відповідача, Луганський прикордонний загін імені Героя України полковника Євгенія Пікуса, покладено було обов`язок КПВВ “Станиця Луганська” щодо тимчасового зупинення пропуску осіб через КПВВ “Станиця Луганська” (вимог абз.1 пункту 1 наказу Командувача ООС №229), то саме вони мали забезпечити позивачці можливість реалізації вимог абзацу 2 пункту 1 цього наказу, оскільки встановити в позивача наявність індивідуальних обставини соціального (гуманітарного) характер можливо було візуально, оскільки вона пересувалася лише на милицях в той період, що підтверджено медичною документацією позивача та фото, яке виготовлено її представником ОСОБА_2 відповідно до її пояснень в судовому засіданні суду першої інстанції (а.с.20, 21, 36).
В цьому конкретному випадку, який суд розцінює як виключний, враховуючи наявні індивідуальні обставини соціального характеру (відсутність достатньої кількості коштів, погодні умови), при наявності підтверджуючих документів (особа похилого віку, в післяопераційному стані, інвалід, яка могла пересуватися лише на милицях відповідно до медичної документації), під час перетину лінії розмежування Командувачу об`єднаних сил за окремим рішенням  можливо було здійснити пропуск ОСОБА_1 через лінію розмежування, а не вести листування з описом загальних обставин.
Матеріалами справи підтверджено, що представник позивача зверталась з заявою від 07.04.2020 до Об`єднаного оперативного штабу Збройних Сил України, в якій просила надати інформацію щодо підстав відмови 03.04.2020 року у в`їзді на тимчасово окуповану територію. Також просила повідомити про накази про закриття КПВВ та про обмеження щодо перетину лінії проведення операції Об`єднаних сил (а.с. 27).
На зазначену заяву листом від 18.04.2020 було надано відповідь, якою роз`яснено  про прийняття Командувачем об`єднаних сил рішення про припинення пропуску осіб та транспортних засобів через лінію розмежування до тимчасово окупованих територій Донецької і Луганської областей в контрольних пунктах в`їзду-виїзду. Запроваджене обмеження спрямоване на мінімізацію ризику зараження громадян України небезпечною хворобою (а.с. 28).
В цьому листі відсутнє роз`яснення можливості вирішення питання перетину лінії розмежування в окремому порядку для осіб, які мають обставини соціального (гуманітарного) характеру, при наявності підтверджуючих документів. передбаченого, абзацем 2 пункту 1 наказу Командувача об`єднаних сил від 21.03.2020 №229/дск.
Таким чином, позивачу була надана відповідь загального характеру, не враховуючи конкретних соціальних обставин і стан здоров`я  даної людини.
Позивач не оскаржив дій Командувача ОС щодо надання такої відповіді, так само як і наказу №229/дск, який є актом індивідуальної дії, яку вичерпав під час його реалізації.
Оцінюючи спірні правовідносини, суд звертається до положень Конституції України, за якими в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті 1, 3 Конституції України).
Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
За унормуванням статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стаття 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" передбачає, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Керуючись частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України  та  статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суд застосовує Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Стаття 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  визначає, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.
У справі "Рисовський проти України" Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовній спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.
Відповідно до правової позиції викладеної в Рішенні ЄСПЛ “Михайлюк та Петров проти України” від 10.12.2009 (п.25 Рішення) зазначається, що вираз “згідно із законом” насамперед вимагає, щоб оскаржуване втручання мало певну підставу в національному законодавстві, він також стосується якості відповідного законодавства і потребує, аби воно було доступне відповідній особі, яка, крім того, повинна передбачати його наслідки для себе, а також це законодавство повинно відповідати принципу верховенства права.  
Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (стаття 55 Конституції України).
Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції (стаття 46 Конституції України).
Виключно законами України визначаються: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; основи соціального захисту (частина перша статті 92 Конституції України).
За пунктом 2 Рішення Конституційного Суду України у справі про тлумачення терміна "законодавство" від 09 липня 1998 року № 12-рп/98 Конституція України значно розширила коло питань суспільного життя, що визначаються чи встановлюються виключно законами України як актами вищої після Конституції України юридичної сили в системі нормативно-правових актів. Відповідно до статті 92 Конституції України законами України мають регламентуватися найважливіші суспільні та державні інститути (права, свободи та обов`язки людини і громадянина; вибори, референдум; організація і діяльність органів законодавчої, виконавчої та судової влади тощо).
Парламентська асамблея Ради Європи 12 жовтня 2016 року  ухвалила  дві резолюції щодо України, в яких закликала
16.3. українську владу:
- спростити, наскільки це можливо, повсякденне життя мешканців непідконтрольних територій і переміщених осіб з цих районів за рахунок скорочення адміністративних процедур щодо доступу до виплати пенсій і соціальної допомоги та сприяння доступу жителів до правосуддя шляхом належного оснащення та кадрового забезпечення судів у районах, підконтрольних уряду, чия юрисдикція була поширена на непідконтрольні території.
Аналіз прецедентної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) дає підстави для формування позиції, що при вирішенні питань щодо порушення державами - учасницями Ради Європи положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї велика увага акцентується на дотриманні державою принципу "правомірних або законних очікувань" та захисту прав людини через призму цього принципу. Зокрема, у справах "Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії" та "Федоренко проти України" ЄСПЛ констатував, що відповідно до прецедентного права органів, які діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності (cf., Pressos Compania Navieri S.A. v. Belgium, Рішення від 20 листопада 1995 року, серія А, N 332, с. 21, п. 31; пункт 21 Рішення ЄСПЛ у справі "Федоренко проти України"). 
За встановлених судом обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що в даному випадку бездіяльністю відповідача 1, що полягала в незабезпеченні можливості реалізації абзацу 2 пункту 1 наказу Командувача об`єднаних сил від 21.03.2020 №229/дск “Про тимчасові обмеження щодо пропуску громадян” відносно ОСОБА_1 з 03.04.2020 по 25.04.2020, були порушені права позивача як людини та основоположні свободи, право на вільне пересування, вільний вибір місця проживання.
Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Станично-Луганської селищної ради Станично-Луганського району Луганської області щодо ненадання позивачу харчування і тимчасового житла для проживання, слід зазначити наступне.
Приписами частини першої статті 46 Конституції України обумовлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Стаття 1 Першого протоколу до  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.   
Суд зазначив, що стаття 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: "перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов`язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою" (параграф 30).
Щодо соціальних виплат, стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).
Суд повторив, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету "в інтересах суспільства". Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (параграф 53).
За рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Щокін проти України": перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним.
Друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення "законів". Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (параграф 50).
У межах вироблених ЄСПЛ підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого "права власності" (пункт 74 Рішення ЄСПЛ від 2 березня 2005 року у справі "Von Maltzan and Others v. Germany"). ЄСПЛ робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що може вважатися "активом": вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема, є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) - на момент дії цієї норми є "активом", на який може розраховувати громадянин як на свою власність.
Розпорядженням Кабінету Міністрів України 338-р від 25 березня 2020 року “Про переведення єдиної державної системи цивільного захисту у режим надзвичайної ситуації” установлено для єдиної державної системи цивільного захисту на всій території України режим надзвичайної ситуації до 31 грудня 2020 року.
Крім того, розпорядженням голови обласної державної адміністрації - керівника обласної військово-цивільної адміністрації Луганської обласної військово-цивільної адміністрації від 25 березня 2020 року 243 "Про встановлення режиму надзвичайної ситуації", на підставі статей 6, 27 Закону України "Про місцеві державні адміністрації", відповідно до статей 14, 71, 75, 76, 78 Кодексу цивільного захисту України, Положення про єдину державну систему цивільного захисту Луганської області, затвердженого розпорядженням голови обласної державної адміністрації - керівника обласної військово-цивільної адміністрації від 03.12.2015 № 593, зареєстрованим у Головному територіальному управлінні юстиції у Луганській області від 23.12.2015 № 42/1502, враховуючи протокол регіональної комісії з питань техногенно-екологічної  безпеки і надзвичайних ситуацій від 25.03.2020 № 7, з метою запобігання виникненню і поширенню на території області гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, невідкладного вжиття комплексу заходів та робіт з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації, установлено режим надзвичайної ситуації для територіальної підсистеми єдиної державної системи цивільного захисту Луганської області (http://loga.gov.ua/sites/default/files/golova-acts/200325243.pdf).
Відносини, пов`язані із захистом населення, територій, навколишнього природного середовища та майна від надзвичайних ситуацій, реагуванням на них, функціонуванням єдиної державної системи цивільного захисту, та  повноваження органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, права та обов`язки громадян України, іноземців та осіб без громадянства, підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності визначає Кодекс цивільного захисту України.
Пунктом 35 статті 2 Кодексу цивільного захисту України визначено, що постраждалі внаслідок надзвичайної ситуації техногенного або природного характеру (далі - постраждалі) - особи, здоров`ю яких заподіяна шкода внаслідок надзвичайної ситуації.
Статтею 4 Кодексу цивільного захисту України визначено, що цивільний захист - це функція держави, спрямована на захист населення, територій, навколишнього природного середовища та майна від надзвичайних ситуацій шляхом запобігання таким ситуаціям, ліквідації їх наслідків і надання допомоги постраждалим у мирний час та в особливий період.
За змістом статті 6 Кодексу цивільного захисту України цивільний захист забезпечується з урахуванням особливостей, визначених Законом України "Про основи національної безпеки України", суб`єктами, уповноваженими захищати населення, території, навколишнє природне середовище і майно, згідно з вимогами цього Кодексу - у мирний час, а також в особливий період - у межах реалізації заходів держави щодо оборони України.
Частиною 2 статті 78 Кодексу цивільного захисту України визначено, у разі виникнення надзвичайної ситуації з тяжкими наслідками за рішенням Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування в Україні або у межах конкретної її території тимчасово вводиться режим надзвичайної ситуації.
В частинах 1-3 статті 81 Кодексу цивільного захисту України передбачено: заходи життєзабезпечення постраждалих здійснюються під час надзвичайних ситуацій, а також під час ведення воєнних (бойових) дій або внаслідок таких дій.
Життєзабезпечення постраждалих полягає у створенні і підтриманні умов, мінімально необхідних для збереження життя і здоров`я населення в зонах надзвичайних ситуацій, на маршрутах евакуації і в місцях розміщення евакуйованого населення, за встановленими нормами і нормативами та включає забезпечення населення водою, продуктами харчування, предметами першої необхідності, місцем для тимчасового проживання, виробами медичного призначення, лікарськими засобами та комунально-побутовими послугами, а також транспортне та інформаційне забезпечення.
Види та норми майна, а також види та обсяги послуг щодо життєзабезпечення постраждалих встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Правилами пункту 4 частини 4 статті 81 Кодексу цивільного захисту України обумовлено, що організація життєзабезпечення постраждалих покладається: у містах (крім міст Києва та Севастополя), селищах та селах - на органи місцевого самоврядування.
За унормуванням частин 1, 2 статті 84 Кодексу цивільного захисту України постраждалий внаслідок надзвичайної ситуації - це особа, якій заподіяно моральну, фізичну або матеріальну шкоду внаслідок надзвичайної ситуації або проведення робіт з ліквідації її наслідків. Заходи соціального захисту та відшкодування матеріальних збитків постраждалим внаслідок надзвичайної ситуації включають: надання (виплату) матеріальної допомоги (компенсації), забезпечення житлом, надання медичної та психологічної допомоги, надання гуманітарної допомоги, надання інших видів допомоги.
Судом встановлено, що 09 квітня 2020 року позивач звернулась до Станично-Луганської селищної ради з заявою про забезпечення місцем для тимчасового проживання та харчуванням, у зв`язку з неможливістю покинути межі смт. Станиця Луганська через введені для подолання епідемії обмеження, посилаючись саме на зазначені вище норми (а.с. 32).
В даному випадку, саме на Станично-Луганську селищну раду покладено обов`язок вживати відповідні заходи щодо життєзабезпечення постраждалих, які знаходяться на певній території. 
Доводи відповідача стосовно того, що надзвичайної ситуації окремо на території Станично-Луганської селищної ради не вводилось, вона була введена на всій території України, а  тому  відповідальність і фінансування повинні нести центральні органи влади, спростовуються вищезазначеними нормативними актами.
Однак, листом № 418 від 14.04.2020 Станично-Луганська селищна рада відмовила у задоволенні заяви позивача, мотивуючи це тим, що позивача не визнано постраждалою особою (а.с. 31).
Суд зазначає, що позивач опинилась в складній життєвій ситуації, саме через карантинні (обмежувальні) заходи та введення режиму надзвичайної ситуації на території України та у Луганській області, оскільки у зв`язку з ними, вона була позбавлена можливості як для перетину лінії розмежування для виїзду до свого зареєстрованого місця проживання, так й для повернення до свого фактичного місця проживання, зареєстрованого за довідкою внутрішньо переміщеної особи, оскільки усі регулярні та нерегулярні перевезення пасажирів автомобільним транспортом у приміському, міжміському, внутрішньообласному та міжобласному сполученні були заборонені.
У зв`язку з ситуацією в Україні, що склалась через епідемію COVID-19 та не залежить від волі позивача, позивач не мала можливості покинути межі смт. Станиця Луганська, що в свою чергу спричинило для неї певні негативні наслідки, оскільки вона залишилась без відповідного місця проживання, продуктів харчування, медикаментів, можливості дотримуватись санітарно-гігієнічних норм, тощо.
Крім того, суд враховує ті обставини, що позивач є особою з інвалідністю, тобто потребує особливої уваги та належних побутових умов.
Заходи життєзабезпечення постраждалих здійснюються під час надзвичайних ситуацій, а також під час ведення воєнних (бойових) дій або внаслідок таких дій. Життєзабезпечення постраждалих полягає у створенні і підтриманні умов, мінімально необхідних для збереження життя і здоров`я населення в зонах надзвичайних ситуацій, на маршрутах евакуації і в місцях розміщення евакуйованого населення, за встановленими нормами і нормативами та включає забезпечення населення водою, продуктами харчування, предметами першої необхідності, місцем для тимчасового проживання, виробами медичного призначення, лікарськими засобами та комунально-побутовими послугами, а також транспортне та інформаційне забезпечення.
Враховуючи наведене, позивач мала право на відповідний соціальний захист та відшкодування матеріальних збитків внаслідок надзвичайної ситуації, в тому числі, на отримання матеріальної допомоги (компенсації), забезпечення тимчасовим житлом, отримання медичної, гуманітарної та інших видів допомоги, забезпечення яких в даному випадку з урахуванням норм Кодексу цивільного захисту України покладено на Станично-Луганську селищну раду Станично-Луганського району Луганської області.
Суд також звертає увагу на те, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 року (з відповідними змінами) особами, які потребують самоізоляції, є: особи, які досягли 60-річного віку.
Разом з тим, Станично-Луганською селищною радою не було вжито відповідних заходів для належного соціального захисту позивача.
Суд зазначає, що органи місцевого самоврядування при вирішенні питань місцевого значення, віднесених Конституцією України та законами України до їхньої компетенції, є суб`єктами владних повноважень, які виконують владні управлінські функції, а тому при здійсненні своєї діяльності повинні керуватись Конституцією та законами України.
В даному випадку Станично-Луганською селищною радою дійсно було допущено протиправну бездіяльність щодо ненадання ОСОБА_1 харчування та тимчасового житла для проживання, чим порушені її права на цивільний (соціальний) захист, на які розповсюджується дія статті 1 Протоколу 1 Європейської конвенції з прав людини,  тому позовні вимоги в цій частині  суд визнає обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.
Щодо позовних вимог про стягнення сум відшкодування моральної шкоди суд дійшов наступних висновків.
Частиною 3 статті 23 Цивільного кодексу України визначено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
З аналізу зазначених норм вбачається, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Частиною 1 та 2 статті 1167 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:
1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;
2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;
3) в інших випадках, встановлених законом.
Відповідно до вимог ст. 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. За заявою потерпілого суд може визначити відповідальність осіб, які спільно завдали шкоди, у частці відповідно до ступеня їхньої вини (ст. 1190 Цивільного кодексу України).
Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
Обґрунтовуючи наявність завданої моральної шкоди та розмір її відшкодування позивач посилається на ті обставини, що вона є літньою людиною, інвалідом 3-ї групи, пенсіонером, яка в післяопераційному стані, на милицях, не маючи грошей для того, щоб в Станиці Луганській винаймати житло, пристосоване до її потреб, харчуватися та купувати необхідні ліки, змушена була тривалий час перебувати біля КПВВ, не маючи можливості потрапити на ТОТ додому.
Вирішуючи питання щодо наявності моральних страждань позивача, викликаних протиправною бездіяльністю Луганського прикордонного загону імені Героя України полковника Євгенія Пікуса та  протиправною бездіяльністю Станично-Луганською селищною радою, суд враховує встановлені  щодо  особи позивача обставини: її похилий вік, наявність захворювання (3 група інвалідності), відсутність  житла та близьких осіб, родичів на території смт. Станиця Луганська, непрацездатність, обмежений матеріальний стан.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з Луганського прикордонного загону імені Героя України полковника Євгенія Пікуса моральної шкоди у розмірі 5000 грн та стягнення з  Станично-Луганської селищної ради Станично-Луганського району Луганської області моральної шкоди у розмірі 10000 грн підлягають задоволенню.
Суд зазначає, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 05.04.2005 (заява № 38722/02).
Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
Такий висновок узгоджується із правовою позицією, висловленою Верховним Судом України в постанові у справі № 21-1465а15 від 16 вересня 2015 року.
У вказаному рішенні Верховний Суд України наголосив, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалось примусове виконання рішення.
В рамках адміністративного судочинства:
дії - певна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у здійсненні суб`єктом владних повноважень своїх обов`язків у межах наданих законодавством повноважень чи всупереч їм;
бездіяльність - певна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у невиконанні ним дій, які він повинен був і міг вчинити відповідно до покладених на нього посадових обов`язків згідно із законодавством України;
рішення - нормативно-правовий акт або індивідуальний акт (нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування; індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк).
Частиною першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).
Положеннями статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З огляду на вказане, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позову.
Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведене, колегія суддів не знаходить правових підстав для задоволення апеляційної скарги і відповідно для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, правові висновки суду першої інстанції скаржником не спростовані.
Керуючись 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
                                                                    ПОСТАНОВИВ  :

Апеляційну скаргу Луганського прикордонного загону імені Героя України полковника Євгенія Пікуса на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2020 року у справі № 360/1762/20 - залишити без задоволення.              
Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2020 року у справі № 360/1762/20 - залишити без змін.                   
Повне судове рішення складено 19 березня 2021 року.    
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                                А.А. Блохін

Судді                                                                                                    Т.Г. Гаврищук

                                                                                                              І.В.Сіваченко