КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
                                                                                                                Справа 757/21551/18-ц
                                                                                     Апеляційне провадження № 22-ц/824/697/2021

 
П О С Т А Н О В А

 
Іменем   України
 
20 січня 2021 року                                                                                         м. Київ
 
Київський апеляційний суд
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
            головуючого судді                Кашперської Т.Ц.,
            суддів                                                 Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
            за участю секретаря             Богдан І.В.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Остапчук Т.В. в м. Київ 26 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів та повернення депозитних коштів,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -
в с т а н о в и в :
 
В травні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, зменшивши позовні вимоги в червні 2018 року, просив стягнути із відповідача на свою користь за договором № SAMDN01000710027180 від 31 березня 2010 року: 5912,50 евро суми вкладу з відсотками, 4176,12 грн. як 3 % річних за прострочення грошового зобов`язання та 26810,35 грн. пені; за договором № SAMDN01000721533284 від 21 листопада 2011 року: 2510 евро суми вкладу з відсотками, 1202,09 грн. як 3 % річних за прострочення грошового зобов`язання та 6930,04 грн. пені, покласти на відповідача судові витрати.
Заявлені вимоги мотивував тим, що 31 березня 2010 року сторонами укладено депозитний договір № SAMDN01000710027180 (Вклад «Стандарт» зі щомісячною виплатою), згідно п. 1 якого позивач поклав на особовий депозитний рахунок грошові кошти у сумі 4000 евро строком на 3 місяці під 11,25 % річних з автоматичною пролонгацією, і на виконання вимог договору відповідач видав йому електронну ощадну книжку. 
21 листопада 2011 року сторонами укладено депозитний договір № SAMDN01000721533284 (Вклад «Стандарт, 3 міс.»), згідно якого позивач поклав на особовий депозитний рахунок грошові кошти у сумі 2000 євро строком на 92 дні по 21 лютого 2012 року включно під 6 % річних з автоматичною пролонгацією. 
В березні 2014 року у зв`язку із нестабільною ситуацією в Автономній Республіці Крим, викликаною окупацією півострова, позивач звертався до відповідача з проханням перевести рахунки за договорами до Києва, на що отримав відповідь банку, в якій останнім повідомлялося про відповідальність перед вкладниками, в травні 2014 року позивач письмово просив перевести рахунки за договорами до будь-якого відділення ПриватБанку в Києві і надати доступ до вільного використання коштів за договорами, чого виконано не було. 23 травня 2014 року та 02 липня 2014 року на вимогу позивача відповідач надав довідки, у яких були зазначені дані про стан рахунків за договорами. 
В грудні 2017 року та повторно в січні 2018 року ОСОБА_1 звертався до відповідача із заявами про повернення сум вкладів за договорами та нарахованих відсотків у зв`язку із закінченням строків дії договорів, які залишилися без задоволення і надано відповідь, що у банку відсутній доступ до первинних документів за рахунками, зазначеними у заяві позивача, а усе майно банку, в тому числі і договори з клієнтами на паперових носіях, були незаконно вилучені під час окупації Автономної Республіки Крим.
 
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26 лютого 2019 року позов частково задоволено, стягнуто із АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 за договором № SAMDN01000710027180 від 31 березня 2010 року кошти у сумі 4000 євро, відсотки 1687,50 євро, 3 % річних за період з 03 січня 2018 року по 18 червня 2018 року в розмірі 77,59 євро, пеню 0,16 грн.; за договором № SAMDN01000721533284 від 21 листопада 2011 року кошти у сумі 2000 євро, відсотки 450,28 євро, 3 % річних за період з 12 грудня 2017 року по 18 червня 2018 року в розмірі 37,86 євро, пеню 0,09 грн. В решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
На рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 лютого 2019 року було подано апеляційні скарги позивача ОСОБА_1 та відповідача АТ КБ «ПриватБанк».
 
Постановою Київського апеляційного суду від 16 грудня 2019 року залишено без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 лютого 2019 року залишено без змін.
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2019 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» визнано неподаною та повернуто особі, яка її подала.
 
Постановою Верховного Суду від 30 вересня 2020 року ухвалу Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2019 року скасовано, справу направлено до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.  
 
В апеляційній скарзі відповідач АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 лютого 2019 року в частині задоволених вимог та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначав, що судом не перевірено обставини, на які посилається позивач, зокрема суд не надав належну правову оцінку доказам та не відобразив результати їх оцінки. Враховуючи, що відповідачем разом з позовною заявою було отримано незавірені копії доказів, відповідач просив суд витребувати у позивача оригінали документів та надати їм належну правову оцінку на предмет наявності всіх ознак банківського документа відповідно до вимог законодавства, особливу увагу просив звернути на договори та квитанції про внесення коштів, зокрема квитанція повинна містити підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом. 
Вказував, що відповідно до протоколу засідання правління ПАТ КБ «ПриватБанк» від 15 травня 2014 року № 18 було прийнято рішення про припинення діяльності усіх відокремлених підрозділів Кримської філії банку на території АР Крим, таким чином відокремлений підрозділ ПАТ КБ «ПриватБанк» на території м. Севастополя не мав правових підстав та можливості здійснювати банківську діяльність після окупації Криму та м. Севастополя саме після ухвалення рішення про це Правлінням банку. 
Навіть наявність у позивача оригіналів договорів та квитанцій на зарахування коштів на рахунки не доводить факт укладення між сторонами договорів банківського вкладу та зарахування коштів на банківські рахунки. Але, з огляду на те, що договори були укладені на строки 3 місяця та 92 дні відповідно, тобто строки дії договорів сплили до моменту припинення роботи Кримської філії, вкладник міг безперешкодно отримати свої кошти ще у 2014 році. Таким чином, відповідач не погоджувався з висновком суду, що наявність у позивача оригіналів договорів та квитанцій доводить факт невиконання банком умов договорів щодо повернення коштів у повному обсязі позивачу у строки, визначені умовами договорів, цей факт доводить лише факт укладання таких договорів та не є належним доказом невиконанням банком умов договорів щодо повернення коштів за вкладами після закінчення строку їх дії.
Вказував, що судом у рішенні не зазначено, чи надавалися до суду оригінали договорів та квитанцій щодо внесення коштів за договорами.
Вважав, що позивач повинен довести, що кошти дійсно перебувають на рахунку на час розгляду справи судом та вони не були зняті позивачем до моменту припинення діяльності Кримської філії банку.
Не погоджувався з наданим позивачем розрахунком нарахування процентів, вважав його безпідставним та необґрунтованим, оскільки у разі неналежного виконання договору банківського вкладу, а саме за безпідставністю його неповернення та/або затримки у поверненні, банк повинен нарахувати та виплатити клієнту проценти у розмірі, що звичайно сплачуються банком за вкладом на вимогу. Посилався на правову позицію Верховного Суду України в постанові № 6-2861цс15 від 02 березня 2016 року.
Зазначав, що судом не зазначено підстав та мотивів відхилення доводів відповідача в цій частині, не досліджені періоди нарахування відсотків, які відповідач наводив в своєму відзиві на позовну заяву, а відтак вони потребують додаткової оцінки.
            
Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 направив відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Не погоджувався з доводами скарги про недоведеність обставин невиконання відповідачем своїх зобов`язань, оскільки таке твердження підлягає спростуванню з огляду на змагальний характер процесу та обставини, на які посилаються сторони справи. Позивач стверджує, що укладав із відповідачем депозитні договори та вносив на їх підставі грошові кошти, на підтвердження чого ним надано відповідні докази. Відповідач, попри заперечення проти позову, не надав судам доказів виконання своїх зобов`язань перед позивачем. 
Вважав неактуальними доводи відповідача про нарахування відсотків за депозитами позивача як за вкладами «на вимогу», оскільки суд першої інстанції вже використав цю правову позицію та, зіславшись на практику Верховного Суду, задовольнив позов частково, вирішивши, що до моменту звернення позивача до банку із заявами про повернення депозитів відсотки мають нараховуватись у розмірі, визначеному договорами, а в подальшому - у розмірі, що передбачений вкладом «на вимогу»; таким чином відповідач фактично оскаржує рішення в тій частині, де суд уже став на його сторону.
                                                                                                            
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
 
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.
 
Частково задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що оскільки між сторонами було укладено договори банківського вкладу, факт внесення грошових коштів підтверджується квитанціями, позивач звертався до відповідача з вимогою розірвати договори і повернути вклади, проте ці вимоги виконані не були, позов в частині стягнення суми вкладів з відсотками знайшов своє підтвердження і підлягає задоволенню. Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення із відповідача на користь позивача процентів по вкладам, які після розірвання договорів банківського вкладу нараховані за відсотковою ставкою по вкладам «на вимогу», 3 % річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України за прострочення грошового зобов`язання та пені відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».
 
Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.
 
Із матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що на а. с. 8 - 9 т. 1 знаходиться копія договору № SAMDN01000710027180 (Вклад «Стандарт» зі щомісячною виплатою) від 31 березня 2010 року, укладеного ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 в м. Ялта, за умовами якого клієнт передає, а банк приймає грошові кошти в сумі 4000 євро на строк 3 місяці по 01 липня 2010 року включно. В якості додаткового документа, що підтверджує внесення коштів на депозит, банк видав клієнту електронну ощадну книжку № НОМЕР_1 , яка дозволяє отримувати в банкоматах ПАТ КБ «ПриватБанк» інформацію про суму вкладу і процентів до виплати. Для внесення суми вкладу банк відкриває клієнту особовий рахунок № НОМЕР_2 , процентна ставка по вкладу складає 11,25 % річних, період нарахування процентів по вкладу - 1 місяць, мінімальний строк вкладу - 3 місяці. Виплата суми нарахованих процентів проводиться банком в строки, визначені періодом нарахування процентів. У випадку вимоги клієнтом частини вкладу зобов`язання сторін по вкладу припиняються і вклад повертається до клієнта, а на залишок суми за бажанням клієнта оформляється новий вклад.
Згідно п. 6 договору у випадку, якщо по закінченню строку вкладу клієнт не заявив банку про відмову від продовження строку, вклад автоматично вважається продовженим ще на один строк, вказаний в п. 1 даного договору. Строк вкладу продовжується неодноразово без явки клієнта до банку. При цьому обчислення нового строку вкладу і нового мінімального строку вкладу починається від дня, наступного за датою закінчення попереднього строку вкладу. При продовженні строку вкладу розрахунок процентів на кожен новий строк вкладу здійснюється за процентною ставкою яка діє в банку для продовжуваних депозитних вкладів даного найменування і строку на день закінчення попереднього строку вкладу, без укладення додаткових угод до даного договору. Проценти за черговий строк вкладу нараховуються на суму вкладу. Наступне продовження строку вкладу здійснюється в такому ж порядку.
Згідно п. 11, 12 договору договір оформляється в двох екземплярах. Один екземпляр договору видається клієнту, інший зберігається в банку. Дія договору припиняється з виплатою клієнту всієї суми вкладу разом з процентами, належними у відповідності до умов даного договору.
На а. с. 10 т. 1 знаходиться копія квитанції № 16 Головного Ялтинського відділення КРУ ПриватБанк від 31 березня 2010 року про внесення на рахунок НОМЕР_2 суми 4000 євро.
На а. с. 11 т. 1 знаходиться копія електронної ощадної книжки. 
02 грудня 2017 року ОСОБА_1 звертався до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою, в якій повідомляв, що черговий строк вкладу за договором № SAMDN01000710027180 після попередньої пролонгації закінчується 01 січня 2018 року; в зв`язку з закінченням строку дії договору заявив про своє небажання продовжувати договір на новий строк та відмову від такого продовження, просив виплатити 4000 євро та відсотки, нараховані з 01 січня 2014 року до дати закінчення поточного строку вкладу готівкою у касі банку (а. с. 12 т. 1).
Листом від 09 січня 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» повідомило ОСОБА_1 , що згідно програмних комплексів банку інформація по вказаним ним рахункам не знайдена (а. с. 14 т. 1).
На а. с. 15 - 16 т. 1 знаходиться копія заяви на бланку ПриватБанк № SAMDN01000721533284 від 21 листопада 2011 року на оформлення вкладу «Стандарт, 3 міс.», якою ОСОБА_1 просив оформити йому в ПАТ КБ «ПриватБанк» депозитний вклад на наступних умовах: сума вкладу 2000 євро, строк вкладу 92 дні по 21 лютого 2012 року включно, процентна ставка 6 % річних, період нарахування процентів по вкладу 1 місяць, мінімальний строк вкладу 3 місяці, особовий рахунок по вкладу НОМЕР_3 , рахунок/карта для зарахування процентів по вкладу - не заповнено.
Згідно Пам`ятки для клієнта, яка є складовою частиною заяви, виплата суми нарахованих процентів здійснюється щомісячно. У випадку вимоги клієнтом частини вкладу зобов`язання сторін по вкладу припиняються і вклад повертається клієнту, а на залишок суми за бажанням клієнта оформляється новий вклад. У випадку, якщо по закінченню строку вкладу клієнт не заявив банку про відмову від продовження строку вкладу, вклад автоматично вважається продовженим ще на один строк, вказаний у заяві. Строк вкладу продовжується неоднократно без явки клієнта до банку. При продовженні строку вкладу розрахунок процентів на кожен новий строк вкладу здійснюється за процентною ставкою, яка діє в банку для продовжуваних депозитних вкладів даного найменування і строку на день закінчення попереднього строку вкладу, без укладення додаткових угод. Заявник ознайомився і згоден з Умовами і Правилами надання банківських послуг, Правилами надання послуг (виконання робіт), а також з Тарифами банку. Своїм підписом він підтвердив факт отримання повної інформації про послуги ПриватБанку. Він висловлює згоду з тим, що дана угода разом з Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним і банком договір про надання банківських послуг. Умови і Правила надання банківських послуг, Правила надання послуг (виконання робіт), а також Тарифи банку представлені на сайті www.privatbank.ua. Один екземпляр заяви клієнт отримав особисто, що підтвердив своїм підписом.
На а. с. 16 т. 1 знаходиться копія додаткової угоди від 21 листопада 2011 року до депозитного договору № SAMDN01000721533284 від 21 листопада 2011 року про те, що у відповідності до маркетингової політики, спрямованої на просування на ринку банківських послуг, банк збільшує процентну ставку по вкладу клієнта на 1 % річних на строк до 21 лютого 2012 року.
На а. с. 17 т. 1 знаходиться копія квитанції № 14 Головного Ялтинського відділення КРУ ПриватБанк від 21 листопада 2011 року про внесення суми 2000 євро, призначення платежу: до вкладу договір № SAMDN01000721533284.
01 грудня 2017 року ОСОБА_1 звертався до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою, в якій повідомляв, що черговий строк вкладу за договором № SAMDN01000721533284 після попередньої пролонгації закінчується 09 грудня 2017 року; в зв`язку з закінченням строку дії договору заявив про своє небажання продовжувати договір на новий строк та відмову від такого продовження, просив виплатити 2000 євро та відсотки, нараховані з 23 лютого 2014 року не пізніше наступного банківського дня з дати закінчення поточного строку вкладу 09 грудня 2017 року готівкою у касі банку (а. с. 18 т. 1).
Листом від 04 січня 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» повідомило ОСОБА_1 , що згідно програмних комплексів банку інформація по вказаним ним рахункам не знайдена (а. с. 20 т. 1).
29 січня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою, засвідченою приватним нотаріусом, в якій підтвердив дійсність своїх намірів, викладених у попередніх заявах до ПАТ КБ «ПриватБанк», та повторно просив здійснити повернення депозитних вкладів та виплату відсотків за вказаними договорами (а. с. 21 - 23 т. 1).
Листом від 09 лютого 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» повідомило ОСОБА_1 , що на підставі постанови Правління НБУ від 06 травня 2014 року № 260 на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя було припинено діяльність банків та їх відокремлених підрозділів; у зв`язку з окупацією Криму та м. Севастополя та фактичної конфіскації частини майнового комплексу ПАТ КБ «ПриватБанк», що використовувався у банківській діяльності відокремленого структурного підрозділу - Філії «Кримське РУ ПАТ КБ «ПриватБанк», а саме: приміщень банку, банкоматів, терміналів, транспортних засобів банк не мав доступу до свого майна, договорів з клієнтами на паперових носіях, платіжних документів, документів каси, готівки, тобто у ПАТ КБ «ПриватБанк» відсутній доступ до первинної документації по зазначеним заявником рахункам (а. с. 25 т. 1).
На а. с. 26 т. 1 знаходиться роздрукований електронний лист, надісланий з електронної адреси ІНФОРМАЦІЯ_1 17 березня 2014 року, в якому повідомлялося, що вклади, розміщені у ПриватБанку, контролюються положеннями законодавства України та гарантовані до виплати Фондом гарантування вкладів фізичних осіб; роз`яснено, що у разі, якщо територія Криму підпаде під юрисдикцію Російської Федерації, заявник, як і колись, зможе одержати вклад в українського ПриватБанку, який продовжує нести повну відповідальність перед вкладниками.
На а. с. 27 т. 1 знаходиться копія листа, надісланого ОСОБА_1 на адресу ПАТ КБ «ПриватБанк» 03 травня 2014 року, в якому заявник просив перевести його рахунки до будь-якого відділення ПриватБанку у м. Київ і надати доступ до вільного використання його коштів через Приват-24 та його платіжні картки.
Листом від 12 травня 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» повідомив ОСОБА_1 на його заяву, що після отримання чітких інструкцій від Національного банку України кошти, які знаходяться на рахунках клієнтів банку, будуть в обов`язковому порядку виплачені їх власникам (а. с. 29 т. 1).
На а. с. 30 т. 1 знаходиться копія довідки № 3798908 від 23 травня 2014 року, видана Кримським регіональним управлінням ПАТ КБ «ПриватБанк» про відкриті в ПриватБанку рахунки ОСОБА_1 і залишок коштів на них.
На а. с. 31 т. 1 знаходиться копія виписки по рахунку ОСОБА_1 по карті НОМЕР_4 за період з 22 листопада 2012 року по 22 березня 2014 року, виданої Кримським регіональним управлінням ПАТ КБ «ПриватБанк» 02 липня 2014 року.
Листом від 09 вересня 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» повідомив ОСОБА_1 , що припиняє подальшу діяльність на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, і що відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території, відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації у повному обсязі покладаються на державу, що здійснює окупацію, відповідно до норм і принципів міжнародного права (а. с. 33 т. 1).
На а. с. 34 - 40 т. 1 знаходиться копія договору № SAMDN020000700585109 від 13 грудня 2007 року про поточний рахунок фізичної особи, укладеного ПАТ КБ «ПриватБанк» із ОСОБА_1 , та роздруківка скрін-шотів програмного забезпечення Приват-24 станом на 21 квітня 2018 року по операціям щодо цього рахунку. 
На а. с. 69 т. 1 знаходиться копія наказу Правління ПАТ КБ «ПриватБанк» від 05 січня 2004 року № 07, яким з 06 січня 2004 року затверджено наступні процентні ставки по новим типам вкладів: по вкладам «до запитання» в гривні, доларах США та євро - 1,0 % річних.
На а. с. 133 т. 1 знаходиться копія протоколу Комітету управління активами і пасивами від 25 квітня 2017 року, яким постановлено з 04 травня 2017 року змінити відсоткові ставки по депозитах фізичних осіб в національній та іноземній валюті і встановлено в ПриватБанку такі процентні ставки по знов укладеним та пролонгованим вкладам фізичних осіб: рахунок «до запитання» - 0,01 % річних.
 
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
 
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
 
Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.
 
Згідно з частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).
 
Відповідно до частини першої статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.
 
Пунктом 1.4 глави 1 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516     (у редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин, далі - Положення № 516) передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.
 
Отже, письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі.
 
Згідно з частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).
 
Статтями 76, 81 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що наявність договірних відносин між позивачем та банком підтверджується належними, допустимими, достовірними та достатніми письмовими доказами, що містяться в матеріалах справи, які оформлені згідно з вимогами діючих на той час нормативно-правових актів. Крім того, надані позивачем документи узгоджуються з усіма істотними умовами укладених між сторонами договорів.
 
Доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» про ухилення суду першої інстанції від перевірки обставин, на які посилається позивач у позові, зокрема ненадання належної правової оцінки доказам, а саме договорам та квитанціям про внесення грошових коштів,  спростовуються матеріалами справи.
 
Як вбачається з матеріалів справи, позивач додав до позовної заяви, а в судовому засіданні, як засвідчено судом першої інстанції, надано для огляду суду та представнику відповідача оригінали документів, які він отримав від банку на підтвердження своїх прав вкладника за договором № SAMDN01000710027180 (Вклад «Стандарт» зі щомісячною виплатою) від 31 березня 2010 року та договором № SAMDN01000721533284 від 21 листопада 2011 року (Вклад «Стандарт, 3 міс.»), зокрема оригінали договорів та квитанцій.
 
Враховуючи наведене, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що судом у рішенні не було зазначено, чи надавалися до суду оригінали договорів банківського вкладу та оригінали квитанцій.
 
Згідно п. 2.10 Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 01 червня 2011 року № 174 (в редакції, чинній на час укладення договорів) квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової  операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірня» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника  банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.
 
Апеляційний суд приймає до уваги, що наявні в матеріалах справи копії квитанцій про внесення готівки від 31 березня 2010 року та від 21 листопада 2011 року оформлені відповідно до вимог Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні. Зокрема, вони містять найменування банку (Головне Ялтинське відділення КРУ ПриватБанку), дату здійснення касової операції; квитанція від 31 березня 2010 року містить підпис працівника банку та відбиток печатки (штампа), а квитанція від 21 листопада 2011 року - електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.
 
Крім того, надані позивачем документи повністю узгоджуються з усіма істотними умовами укладених між сторонами договорів. Тобто факт укладення договорів банківського вкладу та внесення заявлених у позові коштів позивачем є доведеним. 
 
Суд першої інстанції, з яким погоджується й апеляційний суд, встановивши, що між сторонами укладені договори банківського вкладу та підтверджено факт внесення грошових коштів, дійшов обґрунтованого висновку про те, що, не повертаючи грошові кошти за вимогою позивача, відповідач не виконав належним чином покладених на нього зобов`язань та позбавив вкладника права користуватись належним йому майном, що є підставою для часткового задоволення позовних вимог про стягнення на користь ОСОБА_1 з АТ КБ «ПриватБанк» суми вкладів, нарахованих процентів, 3 % річних на відповідні суми та пені.
 
Апеляційний суд приймає до уваги, що наявне в матеріалах справи тривале листування відповідача із позивачем, що передувало зверненню із позовом до суду, засвідчує наявність невиконаних банком перед ОСОБА_1 зобов`язань, доказів виконання яких відповідачем до судів як першої, так і апеляційної інстанції, надано не було.
 
Доводи апеляційної скарги, що наявність у позивача оригіналів договорів та квитанцій не доводить факт укладення між сторонами договорів банківського вкладу та зарахування коштів на банківські рахунки не ґрунтуються на вимогах закону і принципі змагальності сторін та відхиляються апеляційним судом.
 
Виходячи із наведеного, апеляційний суд також відхиляє доводи апеляційної скарги, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту знаходження коштів, в тому числі нарахованих процентів, на депозитному рахунку на час подання позову та на момент розгляду справи.
 
Апеляційний суд враховує, що позиція відповідача в цьому питанні не узгоджується з матеріалами справи та суперечить наданим самим АТ КБ «ПриватБанк» письмовим відповідям, в яких не заперечувався факт існування між сторонами договірних правовідносин щодо розміщення грошових коштів на депозит і неможливість їх повернення в зв`язку із окупацією території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя.
 
Апеляційний суд не приймає доводи апеляційної скарги в частині незгоди відповідача із висновком суду, що наявність у позивача оригіналів документів доводить факт невиконання банком умов договорів, оскільки такі висновки в мотивувальній частині рішення суду першої інстанції взагалі відсутні.
 
Отже, висновки суду першої інстанції про виникнення у відповідача грошового зобов`язання повернути позивачу на його вимогу суму вкладів у розмірі 4000 євро та 2000 євро ґрунтуються на встановлених обставинах та належним чином оцінених судом доказах.
 
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Згідно зі статтею 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди.
 
Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
 
Відповідно до частини другої статті 1060 ЦК України банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.
 
Частина перша статті 1061 ЦК України визначає, що банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.
 
Згідно з пунктом 1.2 Положення № 516 договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу (депозиту) на першу вимогу [вклад (депозит) на вимогу] або на умовах повернення вкладу (депозиту) зі спливом встановленого договором строку [строковий вклад (депозит)].
За договором банківського вкладу одна сторона (банк), що прийняла від іншої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові цю суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, установлених договором (пункт 2.4 Положення № 516).
Відповідно до пунктів 3.4, 3.5 Положення № 516 (у редакції, чинній на дату розірвання договорів) банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу (депозиту) у розмірі, який установлюється в договорі банківського вкладу. Якщо вкладник не вимагає повернення суми строкового вкладу (депозиту) із закінченням строку, установленого договором банківського вкладу, або повернення суми вкладу (депозиту), унесеного на інших умовах повернення, то після настання визначених договором обставин договір уважається продовженим на умовах вкладу на вимогу, якщо інше не встановлено договором.
 
Згідно зі статтею 1070 ЦК України за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором, - зі спливом кожного кварталу.
 
Проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.
 
Частина п`ята статті 1061 ЦК України регулює, що проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.
 
Строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку.
 
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України).
 
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
 
Суд першої інстанції правильно звернув увагу, що закінчення строку дії депозитного договору в разі невиконання зобов`язань не припиняє зобов`язальних правовідносин, а трансформує їх в охоронні, що містять обов`язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом.
 
Договори банківського вкладу не містять визначеного розміру процентної ставки за користування грошовим вкладом у разі неналежного виконання зобов`язань за цими договорами після закінчення терміну їх дії.
 
Позивач просив стягнути з відповідача (після уточнення позовних вимог) на свою користь проценти за вкладами поза межами строку їх дії за процентною ставкою, передбаченою цими ж договорами (11,25 % річних та 6 % річних відповідно).
 
Водночас суд першої інстанції, правильно застосувавши до спірних правовідносин приписи статей 1060, 1061, 1070 ЦК України, врахувавши умови пунктів 4, 7 (договір від 31 березня 2010 року) та 2, 4 (договір від 21 листопада 2011 року) укладених між сторонами договорів депозиту (банківського вкладу), розірвання позивачем договорів, періоди автоматичної пролонгації договорів, а також те, що відповідачем з 04 травня 2017 року на підставі протоколу комітету управління активами і пасивами від 25 квітня 2017 року встановлено (зменшено) ставку на вимогу по депозитах до 0,01 % річних, яка діяла і на час вирішення судом спору, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення процентів з банку у розмірі 1687,50 євро та 450,28 євро, зокрема застосував по договору від 31 березня 2010 року процентну ставку в розмірі 11,25 % річних до вкладу 4000 євро за період з 28 лютого 2014 року по 30 жовтня 2017 року, та по договору від 21 листопада 2011 року процентну ставку в розмірі 6 % річних по вкладу 2000 євро за період з 21 лютого 2014 року по 21 листопада 2017 року; процентну ставку в розмірі 0,01 % річних до вкладу 4000 євро за період з 31 жовтня 2017 року по 31 травня 2018 року та по вкладу 2000 євро за період з 21 листопада 2017 року по 09 червня 2018 року.
 
З огляду на наведене апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги, що в даному випадку банк повинен нарахувати та виплатити клієнту проценти у розмірі, що звичайно сплачуються банком за вкладом на вимогу, оскільки саме в такому розмірі після закінчення чергового періоду пролонгації проценти були стягнуті судом із відповідача на користь ОСОБА_1 .
 
Також суд першої інстанції, правильно застосувавши норму статті 625 ЦК України, врахувавши суми вкладів та отримані розрахунки по процентах, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення 3 % від простроченої суми з відповідача за договором від 31 березня 2010 року в розмірі 77,59 євро, за договором від 21 листопада 2011 року в розмірі 37,86 євро.
 
Апеляційна скарга не містить доводів проти висновків суду в цій частині.
 
Крім того, предметом позову у справі, яка переглядається, є стягнення пені в порядку частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».
 
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (статті 549, 551, 611 ЦК України).
 
Частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.
 
Оскільки відповідно до статей 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг, а клієнтом банку є будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».
 
Таким чином, відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені.
 
Виходячи із встановлених обставин та застосувавши позицію Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 759/13827/15-ц, у якій наведено формулу розрахунку пені, що стягується відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», судом першої інстанції обґрунтовано стягнуто із АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суми пені за договором від 31 березня 2010 року в розмірі 0,16 грн. та від 21 листопада 2011 року в розмірі 0,09 грн.
 
У наведеній частині рішення суду першої інстанції доводами апеляційної скарги також не спростовується.
 
Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 лютого 2019 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 22 січня 2021 року.

 
Головуючий:                                                                          Кашперська Т.Ц.
Судді:                                                                                      Фінагеєв В.О.  
                                                                                                Яворський М.А.