КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження:                                                   Доповідач - Ратнікова В.М.
22-ц/824/3333/2021
 
                                     П О С Т А Н О В А
 
                           І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
 
м. Київ                                                                                          Справа №761/37899/20
 
25 лютого 2021 року Київський апеляційний суд ускладі  колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді  - Ратнікової В.М.
суддів                            - Борисової О.В.    
                                       - Левенця Б.Б.
при секретарі              - Гоін В.С.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргу позивача ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 26 листопада 2020 року, постановлену під головуванням судді Фролової І.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Нотаріус Першої Київської державної нотаріальної контори Кароєва-Яремчук Тетяна Михайлівна, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Василенко Олег Анатолійович про визнання договору дарування недійсним, визнання частки в спільній сумісній власності та визнання права власності в порядку спадкування, -
 
                                      в с т а н о в и в:
 
24 листопада 2020 року  ОСОБА_1   звернулась до  Шевченківського районного суду м.Києва   з позовом до  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Нотаріус Першої Київської державної нотаріальної контори Кароєва-Яремчук Тетяна Михайлівна, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Василенко Олег Анатолійович про визнання договору дарування недійсним, визнання частки в спільній сумісній власності та визнання права власності в порядку спадкування.
24 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернулась  до Шевченківського районного суду м.Києва  із заявою про забезпечення позову, в якій просила забезпечити вказаний позов шляхом накладання арешту на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 ,  заборонити використання  її у будь - якій формі, а також заборонити  вчиняти будь-які нотаріальні дії щодо цієї  квартири іншими особами на території України.
Просила також накласти арешт на рухоме майно: на автомобіль КІА MAGENTIS, 1997 см3, 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , зареєстрований 03.12.2008 року,  заборонити використання його у будь - якій формі,  заборонити вчиняти будь-які дії щодо користування чи продажу автомобіля КІА MAGENTIS, 1997 см3, 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , зареєстрований 03.12.2008 року. 
Також просила  накласти арешт на грошові кошти на банківських рахунках у банківських установах України, які належать ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 .
В обґрунтування вказаної заяви посилався на те, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 померла  її мати ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 16.03.2020 pоку, виданим Київським міським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) серія НОМЕР_3 . Вона є спадкоємицею  ОСОБА_4 , звернулась до  нотаріуса Першої Київської державної нотаріальної контори  Кароєвої-Яремчук Т.М. із заявою про прийняття спадщини. Нотаріусом було відкрито спадкову справу.  З 1992 року і до смерті  ОСОБА_4 перебувала  у зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_2 ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності належала  1/2 частина  квартири, загальною площею 119,3 кв. м., жилою площею 65, 4 кв. м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; автомобіль КІА MAGENTIS, 1997 см3, 2008 року випуску,  кузов НОМЕР_4 , зареєстрований 03.12.2008 pоку; грошові вклади на банківських рахунках.
Відповідно до листа нотаріуса Першої Київської державної нотаріальної контори Т.М. Кароєвої-Яремчук від 18.09.2020 року № 6610/02-14 їй було  відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/8  частину спірної квартири, на 1/4 спірного автомобіля та на 1/4 грошових вкладів, які знаходяться на банківських рахунках ОСОБА_2 .
Зазначає, що  відповідач ОСОБА_2 , не чекаючи видачі спадкоємцям  свідоцтва про право на  спадщину, на свій розсуд почав розпоряджатись спірним майном, а тому вважає за необхідне забезпечити позов шляхом накладання арешту на спірне майно.
Ухвалою Шевченківського районного суду від 26 листопада 2020 року у задоволені заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову  у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Нотаріус Першої Київської державної нотаріальної контори Кароєва-Яремчук Тетяна Михайлівна, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Василенко Олег Анатолійович про визнання договору дарування недійсним, визнання частки в спільній сумісній власності та визнання права власності в порядку спадкування, відмовлено.
Не погоджуючись з такою ухвалою  суду першої інстанції, 21 грудня 2020 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 26 листопада 2020 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення її заяви про забезпечення позову в повному обсязі.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що  оскаржувана ухвала суду першої  інстанції  є незаконною, постановлена з порушенням норм процесуального права.
Зазначає, що вона  надала   суду першої інстанції докази  недобросовісної поведінки  відповідача ОСОБА_2 щодо спадкового майна до вирішення спору, адже він, знаючи що спірне майно є спадковим, уклав  договір дарування  спірної квартири з  ОСОБА_3 .
Вважає, що  відсутність арешту  спірного майна  призведе до того, що відповідач розпорядиться вказаним майном до вирішення спору про поділ спадкового майно, що в подальшому  призведе  до неможливості виконання можливого рішення суду про задоволення позову, так як  майно може бути відчужене та перебувати у власності інших осіб. 
В судовому  засіданні  позивачка ОСОБА_1  повністю підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.
Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , треті особи: Нотаріус Першої Київської державної нотаріальної контори Кароєва-Яремчук Тетяна Михайлівна, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Василенко Олег Анатолійович в судове  засідання не з`явились, про день та час слухання справи судом повідомлялись у встановленому  законом порядку, причин неявки не повідомили, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у їх відсутності.
  Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення позивачки, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, суд першої інстанції посилався на те, що заявником не надано до суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що виконання майбутнього рішення суду, у разі задоволення позову, може бути утрудненим чи неможливим, а тому, заявник не обґрунтував належним чином необхідність вжиття вказаних заходів забезпечення позову і не зазначив причини, що можуть утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду, у разі задоволення позову.
З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись  не може, з огляду на наступне.
Відповідно до вимог ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити, передбачених статтею 150 цього Кодексу, заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов може забезпечуватися накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Відповідно до роз`яснень, викладених у Постанові Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді справ про забезпечення позову» № 9 від 22 лютого 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза не виконання чи утруднення  виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.
Також заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст. 150 ЦПК України).
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Відповідно до роз`яснень, викладених у Постанові Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді справ про забезпечення позову» № 9 від 22 лютого 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення  виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. 
З огляду на  зазначене, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен з`ясувати обсяг позовних вимог, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Як вбачається зі змісту  позовної заяви ОСОБА_1 , вона звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Нотаріус Першої Київської державної нотаріальної контори Кароєва-Яремчук Тетяна Михайлівна, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Василенко Олег Анатолійович про визнання договору дарування недійсним, визнання частки в спільній сумісній власності та визнання права власності в порядку спадкування. Предметом  спору у даній справі є спадкове майно, на яке  позивачка просить визнати за нею право власності на: 1/8 частину  квартири АДРЕСА_1 ,  1/4 частину автомобіля КІА MAGENTIS, 1997 см3, 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , який зареєстрований 03.12.2008 року та договір дарування 1/8 частини  квартири АДРЕСА_1 . 
Колегія  суддів вважає, що  суд першої інстанції  не звернув уваги на зміст вказаних позовних вимог, своїх висновків  належним чином не обгрунтував та дійшов помилкового висновку про відсутність  підстав  для вжиття заходів забезпечення позову у  вигляді накладення арешту на спірне майно, так як не вжиття вказаного  заходу забезпечення позову може призвести до  подальшого відчуження спірного майна  відповідачами та  ускладнення виконання можливого рішення суду у даній справі.
З урахуванням  вимог ч. 3 ст. 150 ЦПК України щодо співмірності заходів забезпечення позову із заявленими позивачкою вимогами, колегія суддів  приходить до висновку про  необхідність забезпечення позову у даній справі  способом накладення арешту на  1/8 частину  квартири АДРЕСА_1 , яка  на даний час належить на праві власності відповідачці ОСОБА_3   та на автомобіль КІА MAGENTIS, 1997 см3, 2008 року випуску,  кузов НОМЕР_4 , зареєстрований 03.12.2008 pоку на праві власності  за  відповідачем ОСОБА_2 , так автомобіль є рухомим  майном  і накласти арешт на його частину неможливо.
Що стосується   вимог заяви про забезпечення позову  способом заборони використання  спірної квартири у будь - якій формі, а також заборони вчиняти будь-які нотаріальні дії щодо цієї  квартири іншими особами на території України та заборони використання  спірного  автомобіля  у будь - якій формі та заборони вчиняти будь-які дії щодо користування чи продажу вказаного автомобіля, колегія суддів вважає, що підстав для вжиття  вказаних заходів забезпечення позову немає, так як  накладення  арешту на 1/8 частину спірної квартири  та на автомобіль є достатнім забезпеченням  позову у даній справі.
Вимоги заяви  про   накладення арешту на грошові кошти, що знаходяться  на банківських рахунках у банківських установах України і належать ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 задоволенню не підлягають, так як  ОСОБА_1   не надано суду доказів  відкриття таких рахунків  на ім`я  відповідача ОСОБА_2 , не вказано  банківські установи, в яких вони відкриті, та номери вказаних рахунків, а тому   доводи  заяви в цій частині колегія суддів вважає необгрунтованими.
Згідно вимог  ч.2 ст. 149 ЦПК України, заходи забезпечення позову мають на меті ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу. Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції», «Джеймс та інші проти Сполученого королівства») положення статті 1 Першого протоколу містять три окремих правила, які не застосовуються окремо: перше правило проголошує принцип мирного володіння майном, друге стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання втручання у власність правомірним, третє правило визнає за державами контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Також, щоб зробити висновок, чи відповідає певний захід втручання в право власності принципу правомірного та допустимого втручання, слід оцінити, чи є захід законним, чи переслідує втручання суспільний інтерес, чи є такий захід пропорційним переслідуваним цілям.
З огляду на  зазначене вище, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про  обгрунтованість доводів апеляційної скарги про те, що  відсутність арешту спірного майна  може призвести до неможливості  виконання  майбутнього рішення суду.
Згідно вимог  ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивачки ОСОБА_1  підлягає частковому задоволенню, ухвала Шевченківського районного суду м.Києва від  26 листопада 2020 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення заяви  позивачки ОСОБА_1   про забезпечення позову, накладення  арешту на  1/8 частину  квартири АДРЕСА_1 , яка  на даний час належить на праві власності відповідачці ОСОБА_3   та на автомобіль КІА MAGENTIS, 1997 см3, 2008 року випуску,  кузов НОМЕР_4 , зареєстрований 03.12.2008 pоку на праві власності  за  відповідачем ОСОБА_2 . В  іншій частині  заяву залишити без задоволення.
Керуючись ст.ст. 149,150, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -
 
                                        п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1   задовольнити частково.
Ухвалу Шевченківського районного суду м.Києва від  26 листопада 2020 року про відмову у забезпеченні позову скасувати  та ухвалити нове судове рішення.
Заяву позивачки  ОСОБА_1 про забезпечення позову  задовольнити частково.
Накласти   арешт на  1/8 частину  квартири АДРЕСА_1 , яка  належить на праві власності відповідачці ОСОБА_3   та на автомобіль КІА MAGENTIS, 1997 см3, 2008 року випуску,  кузов НОМЕР_4 , зареєстрований 03.12.2008 pоку на праві власності  за  відповідачем ОСОБА_2 .
В  іншій частині  заяву залишити без задоволення.
Стягувач: ОСОБА_1 ,  зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 .
Боржник: ОСОБА_2 , зареєстрований за адресою:  АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .
Боржник: ОСОБА_3 , зареєстрована за адресою:  АДРЕСА_1 .
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.
          Повний текст  постанови  складено  26 лютого  2021 року.
         
          Головуючий:                                          Судді: