КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

    Апеляційного провадження:                                                                       Доповідач - Кулікова С.В.
    №  22-ц/824/3667/2021
 
                                                  П О С Т А Н О В А
 
                                 І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
м. Київ                                                                                                            Справа № 759/3864/19
 
24 лютого 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді   - Кулікової С.В.
суддів                         - Олійника В.О.
                                   - Желепи О.В.
при секретарі             - Климчук Т.В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 03 грудня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Журибеди О.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,-
 
в с т а н о в и в :
 
У лютому 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу, в якому просив стягнути з відповідача на його користь суму боргу, що становить 148 000,00 грн. та відсотки й розмірі 1% за кожен день прострочки від несплаченої суми позики в термін починаючи з 15 травня 2017 року до моменту звернення із позовом у сумі 964 960,00 грн.
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що на підставі договору займу № 30/03/17 від 30 березня 2017 року, він передав у власність відповідачу грошові кошти у загальному розмірі 148 000,00 грн. Свідченням передачі грошей є розписка відповідача від 09 листопада 2016 року, 30 січня 2017 року, 01 березня 2017 року та договір займу № 30/03/17 від 30 березня 2017 року. Кошти надавалися відповідачу із умовою їх повернення до 15 травня 2017 року.
Згідно п. 3.1 договору займу, у випадку прострочення повернення позики, позикодавець, окрім суми позики, вправі вимагати від позичальника сплати відсотків у розмірі 1% за кожен день прострочки починаючи з 15 травня 2017 року від несплаченої суми позики.
Станом на день звернення до суду із позовом, відповідач борг не повернув, чим порушив виконання взятих на себе зобов`язань за договором займу.
Посилаючись на наведене, позивач просив позов задовольнити.
Заочним рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 грудня 2019 року  позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу, що становить 1 087 960,00 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 09 липня 2020 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення задоволено.
Заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 грудня 2019 року скасовано та призначено справу до розгляду.
У серпні 2020 року позивач подав заяву про уточнення позовних вимог, в якій просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 на його користь борг та неустойку у розмірі 288 000,00 грн. із виплатою першої частини боргу в сумі 144 000,00 грн. та розстрочити виплату залишку боргу у розмірі 144 000,00 грн. рівними частинами щомісяця протягом року.
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 03 грудня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 30.03.2017 року в сумі 140 000,00 грн., неустойку в сумі 144 000,00 грн. та сплачений судовий збір в сумі 2 880,00 грн., а всього 286 880,00 грн.
В іншій частині заявлених позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив змінити мотивувальну та резолютивну частину рішення суду в частині розміру суми судового збору та загальної суми, що підлягають стягненню, та доповнити  рішення, визначивши порядок його виконання, шляхом розстрочення виконання рішення рівними частинами протягом двох років. В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що обставини, обумовлені станом його здоров`я, і були підставою для звернення до суду з клопотанням про розстрочення виконання рішення суду. При цьому, позивач також не заперечував щодо розстрочення виконання рішення суду, що знайшло підтвердження у його заяві про уточнення позовних вимог. Не урахувавши положення ч. 7 ст. 265 ЦПК України, якою передбачено що у разі необхідності в резолютивній частині вказується про надання відстрочення або розстрочення виконання рішення, а також клопотання позивача та відповідача про розстрочення виконання рішення суду, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про передчасність позовних вимог в частині розстрочення виплати залишку боргу. Крім того, вказував на те, що суд безпідставно стягнув з нього судовий збір у розмірі 2 880,00 грн., тоді як стягненню підлягала сума судового збору у розмірі 2 840,00 грн.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на те, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Вказував на те, що він не погоджується з розстроченням виконання рішення суду, але може погодитися із відповідачем на стадії виконання рішення суду підписанту угоду про виплату заборгованості частинами.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 проти доводів апеляційної скарги заперечував та просив залишити її без задоволення.
Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належно, про причини неявки суд не повідомив, тому колегія суддів вважала можливим проводити розгляд справи у його відсутності.
Заслухавши доповідь судді Кулікової С.В., пояснення позивача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Статтею 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Судом встановлено,що між сторонами 30.03.2017 року було укладено договір позики на підставі якого позивач надав у борг відповідачу грошові кошти у розмірі         148000,00 грн., строком до 15.05.2017 року.
Відповідно до п. 3.1 договору займу за несвоєчасне повернення суми займу, позикодавець вправі вимагати від позичальника одночасно сплату неустойки в розмірі 1 % від не сплачених в строк суми позики за кожен день прострочки.
Відповідно до розписки від 01.10.2019 року яка міститься в матеріалах справи, вбачається що залишок боргу за договором позики становить 140 000,00 грн. (а.с 36).
Відповідачем допущено порушення обов`язку повернути позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
Встановивши, що відповідач не повернув суму позики у строки та в порядку, встановлені договором, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу у розмірі 140 000,00 грн. та неустойка, що передбачена п. 3.1 договору займу, у розмірі 144 000,00 грн. в межах позовних вимог.
Рішення суду першої інстанції в цій частині сторонами не оскаржується, тому не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції.
Відмовляючи у задоволенні вимоги щодо розстрочення виплати залишку боргу, суд першої інстанції виходив з того, що вони є передчасними та підлягають розгляду в порядку виконання рішення суду.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.
Відповідно до ст.. 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може розстрочити виконання рішення. Заява про розстрочення виконання судового рішення розглядається у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.Підставою для розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Розстрочка виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови. При розстроченні виконання судового рішення суд може вжити заходів щодо забезпечення позову. Про розстрочення виконання судового рішення, постановляється ухвала, яка може бути оскаржена. У необхідних випадках ухвала надсилається установі банку за місцезнаходженням боржника або державному виконавцю, приватному виконавцю.
Таким чином, нормами ЦПК України передбачено порядок розстрочення виконання рішення суду, та позивач чи відповідач не позбавлені можливості звернутися до суду із відповідною заявою до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції, за наявності обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що розгляд питання про розстрочення виконання рішення суду має здійснюватися в порядку виконання рішення суду.
Відтак, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про передчасність позовних вимог в частині розстрочення виплати залишку боргу, є безпідставними та не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не було враховано положення ст. 267 ЦПК України, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.
Частиною 1 ст. 267 ЦПК України визначено, що суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.
Тобто, вказаною нормою процесуального права не передбачено обов`язку суду надавати розстрочення виконання рішення суду під час його ухвалення.
Позивачем в суді першої інстанції було запропоновано одні умови розстрочення виконання рішення суду, тоді як відповідачем було запропоновано інші умови розстрочення виконання рішення суду.
При цьому, в суді апеляційної інстанції позивач категорично заперечував щодо розстрочення виконання рішення суду, і вказав, що у разі сплати відповідачем суми займу у розмірі 140 000,00 грн. під час виконання рішення суду, сторони не позбавлені можливості укласти угоду про розстрочення виконання рішення суду в іншій частині, чи звернутися з відповідною заявою до суду.
Враховуючи викладене, не надавши розстрочення виконання рішення суду, судом не було порушено норми процесуального права, які б призвели до ухвалення помилкового рішення у справі.
Проте, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що суд безпідставно стягнув з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 880,00 грн.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За подання до суду фізичною особою позову, що має майновий характер ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Оскільки судом задоволено позовні вимоги на загальну суму 284 000,00 грн., то 1 відсоток від ціни даного позову, з урахуванням задоволених вимог, становить 2 840,00 грн.
Враховуючи викладене, з відповідача на корить позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 840,00 грн.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення Святошинського районного суду міста Києва від 03 грудня 2020 року в частині стягнення суми судового збору у розмірі 2 880,00 грн. та загальної суми - 286 880,00 грн. слід змінити, зменшивши суму судового збору, що підлягає стягненню з відповідача до 2 840,00 грн., та загальну суму до 286 840,00 грн. 
Керуючись ст.ст.  367, 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд,-
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 03 грудня 2020 року в частині стягнення суми судового збору у розмірі 2 880,00 грн. та загальної суми - 286 880,00 грн. змінити, зменшивши суму судового збору, що підлягає стягненню до           2 840,00 грн., та загальну суму до 286 840,00 грн. 
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку   до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину постанови, зазначений строк  обчислюється  з дня складення повного судового рішення.
 
Повний текст постанови суду складено 26 лютого 2021 року.

Головуючий:                                      Судді: