Справа № 456/1844/19                                Головуючий у 1 інстанції: Гула Л.В. 
Провадження № 22-ц/811/534/20                Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 
Категорія:50

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

24 грудня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючої - судді Копняк С.М.,
суддів - Бойко С.М., Ніткевич А.В.
секретар – Юзефович Ю.І., 
з участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Білик Р.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 – адвоката Білик Романни Олегівни на заочне рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 27 листопада 2019 року, постановлене в складі головуючої судді Гула Л.В., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа – Служба у справах дітей Кам`янка-Бузької районної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав, - 

В С Т А Н О В И Л А:

       у травні 2019 року позивачка ОСОБА_3 звернулась в суд з указаним позовом до відповідача та просила позбавити відповідача ОСОБА_4 батьківських прав відносно дітей: сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
       В обґрунтування позовних вимог позивач покликалася на те, що під час перебування у шлюбі між сторонами постійно виникали сварки та скандали. У відповідача часто відбувалися нервові зриви та прояви агресії по відношенню до неї, в такому стані він неодноразово піднімав на неї руку. Вона побачила, що відповідач захоплюється курінням коноплі і є наркозалежним, а також дізналася, що він був двічі судимий. Свідками сварок та нанесення їй побоїв були їх малолітні діти, що дуже негативно відобразилось на їхньому психологічному здоров`ї. У дітей спостерігались поганий апетит, порушення сну, поганий розвиток мовлення, а також схильність до неврозу, високий рівень тривожності та хворобливості. Дочка стала замкнутою, не йшла на контакт як з дорослими, так і з дітьми, не проявляла інтересу до ігор та забав. У травні 2015 року вона втекла від чоловіка з м. Стрия, де вони проживали, до своєї матері в смт. Добротвір Кам`янка-Бузького району, так як зрозуміла, що надалі проживати з ОСОБА_4 є небезпечним для її життя та життя і здоров`я їх дітей.
       Рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 07.09.2015 року шлюб між ними було розірвано. З того часу вона активно зайнялась здоров`ям дітей, відвідувала психолога, дотримувалась його рекомендацій та настанов, що допомогло покращити психо-емоційний стан дітей. На даний час діти позбулися страху, покращився апетит та сон, вони відвідують дитячий садок та школу, почали активно спілкуватись з іншими дітьми, йдуть на контакт, суттєво підвищився їх інтелектуальний рівень.
       За рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 05.04.2016 з ОСОБА_4 на її користь стягуються аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частини зі всіх видів доходів відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 18.12.2015 року і до їх повноліття.
       Після подання нею заяви про стягнення аліментів їй стало відомо, що відповідач виїхав з м.Стрий в невідомому напрямку. Його місце проживання їй невідоме, ніяких зв`язків з ним вона не підтримує. Відповідач аліменти на дітей не сплачує, за нього протягом двох років це робила його матір, яка в лютому 2018 року повідомила про припинення надання коштів на утримання дітей у зв`язку з погіршенням стану свого здоров`я. Згідно з розрахунком, наданим Стрийським міськрайонним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області, станом на 01.03.2019 заборгованість по аліментах відповідача становить 39200,29 грн. Діти знаходяться на повному її утриманні.
       Беручи до уваги те, що батько дітей, починаючи з травня 2015 року проживає окремо, жодного з покладених законом на батьків обов`язків не виконує, не піклується про дітей, не спілкується з ними, не бере участі в їх вихованні, просила позов задовольнити.
Заочним рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 27 листопада 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа Служба у справах дітей Кам`янка-Бузької районної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав відмовлено.
       Не погоджуючись з даним рішенням позивач, в особі адвоката Білик Р.О., оскаржила таке в апеляційному порядку.
       В апеляційній скарзі зазначає, що судом не було взято до уваги той факт, що перебуваючи з відповідачем у шлюбі, між сторонами постійно виникали сварки та скандали, у ОСОБА_4 відбувались нервові зриви та прояви агресії по відношенню до неї. Також відповідач захоплюється курінням коноплі, є наркозалежним та був двічі судимий. Свідками їх скандалів були їх діти, що дуже негативно відобразилось на їх психологічному стані. У травні 2015 року позивачка змушена була втекти від чоловіка до своєї матері у м. Добротвір Кам`янка-Бузького району Львівської області. 
       Зазначає, що відповідач протягом останніх трьох років не піклується про дітей, не проявляє заінтересованості в їх подальшій долі, не цікавиться успіхами, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток, не забезпечує необхідного харчування, медичного огляду, лікування, що негативно впливає на їхній фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дітьми в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення; не надає дітям доступу до культурних та інших цінностей; не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу, не створює умов для отримання ними освіти, має заборгованість по сплаті аліментів. Усі питання щодо виховання вирішуються позивачем самостійно без участі та підтримки відповідача. 
       Вказує на те, що протягом розгляду справи, звернулась з відповідною заявою до Служби у справах дітей Кам`янка-Бузької РДА про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 щодо малолітніх дітей. З висновку №14/3 від 24.11.2019 року Служби у справах дітей Кам`янка-Бузької РДА вбачається, що така вважає за доцільне позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав по відношенню до малолітніх дітей ОСОБА_5 , 2011 року народження та ОСОБА_6 , 2013 року народження. 
       Також судом не прийнято до уваги покращення психо-емоційного стану дітей та їх розвитку за останні 2 роки. 
       Просить заочне рішення Стрийського міськрайонного суду Львіської області від 27 листопада 2019 року скасувати та постановити нове, яким позовні вимог ОСОБА_3 задовольнити повністю.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. 
Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення зазначеним вимогам не відповідає. 
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.
Суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався. 
За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.
Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Судом встановлено, що батьками ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є сторони у справі, шлюб між якими розірваний рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 07 вересня 2015 року.
Рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 05 квітня 2016 з ОСОБА_4 стягнуто на користь ОСОБА_3 аліменти на малолітніх дітей в розмірі 1/3 частини зі всіх видів доходів відповідача, але не менше, ніж 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 18 грудня 2015 року і до їх повноліття. 
Згідно з розрахунком заборгованості по аліментах, наданим державним виконавцем Стрийського міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Львівській області, заборгованість боржника ОСОБА_4 зі сплати аліментів за вказаним рішення суму, станом на 01 березня 2019 року становить 39 200 грн. 29 грн.
Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов сім`ї ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , сім`я займає житлову площу 41,98 кв.м, що складається з 3-ох кімнат в ізольованій квартирі, а також окремо є кухня, коридор, ванна, туалет. Квартира облаштована. Проведено ремонт, є усі технічні засоби (телевізор, комп`ютер і т.д.), санітарний стан задовільний. На цій площі проживає позивачка, її мама, а також син та дочка. Матеріальне становище сім`ї задовільне. Вихованням та утриманням дітей займається ОСОБА_3 . Батько ОСОБА_4 перебуває на заробітках у Португалії, утриманням та вихованням дітей не займається, аліменти на утримання дітей не платить протягом двох років, в результаті чого утворилася заборгованість.
Згідно з довідкою Добротвірського дошкільного навчального закладу № 2 «Джерельце» Добротвірської селищної ради Кам`янка-Бузького району Львівської області (комбінованого типу) ОСОБА_6 відвідує Добротвірський дошкільний навчальний заклад № 2 «Джерельце» Добротвірської селищної ради Кам`янка-Бузького району Львівської області з 2016 року. Дитина охайна, доглянута, неконфліктна. В ДНЗ дитину влаштувала мама ОСОБА_3 . Приводить і забирає дівчинку з садочка виключно мама, яка займається розвитком, вихованням та навчанням дитини, відвідує батьківські збори, дитячі свята, розваги, бере активну участь у житті дошкільників і садочка. Необхідні витрати на дитину також несе мати. Батько дитини в дошкільному закладі жодного разу не був, вихователі груп та інші працівники його не бачили.
За період відвідування ОСОБА_6 дитсадка її психо-емоційний стан та загальний розвиток суттєво покращились, про що свідчить порівняльна характеристика практичного психолога ЗДО № 2 «Джерельце» від 16 лютого 2018 року.
ОСОБА_5 , навчається у ЗОШ І-ІІІ ступенів смт. Добротвір Кам`янка-Бузького району Львівської області у 1-В класі, що підтверджується довідкою Загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів смт. Добротвір № 22 від 13 лютого 2019 року.
Згідно з довідкою Кам`янка-Бузького відділу поліції Головного управління Національної поліції України у Львівській області № 1830 від 22 березня 2018 року ОСОБА_4 , житель м. Стрия, не займається вихованням дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 протягом тривалого часу, вихованням дітей займається мама ОСОБА_3 .
З листа Кам`янка-Бузької районної державної адміністрація Львівської області №1420/02-21 від 05 травня 2018 року убачається, що питання про позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 щодо його малолітніх дітей двічі було внесено в порядок денний засідання комісії з питань захисту прав дитини райдержадміністрації, однак на такі батько не з`явився.
24 листопада 2019 року комісією з питань захисту прав дитини Кам`янка-Бузької РДА Львівської області надано висновок про доцільність позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав.
Аналіз матеріалів справи свідчить, що відповідач жодного разу до суду першої інстанції, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, не з`являвся, як і не з`являвся до суду апеляційної інстанції. 
Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У частині першій статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, чинної для України з 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
А статтею 27 цієї Конвенції передбачено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, в якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно зі статтею 5 Сімейного кодексу України (далі - СК України) держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально й морально заохочує, підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини.
Статтею 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.
Відповідно до частин першої, другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Аналогічні положення щодо виховання дітей та спілкування з їх батьками містяться у розділах 8, 11, 12, 15 Закону України «Про охорону дитинства».
Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Згідно з частин першої, другої, шостої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.
Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків (правовий висновок викладений в постановах Верховного Суду від: 04 вересня 2019 року у справі № 367/3365/16-ц (провадження № 61-20563св18); 18 березня 2020 року у справі № 199/2403/18 (провадження № 61-1398св20); 28 травня 2020 року у справі № 664/993/18 (провадження № 61-3492св20); 05 серпня 2020 року у справі № 756/7260/18 (провадження № 61- 20992св19) та інших, що також свідчить про його усталеність у судовій практиці).
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
З урахуванням встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов невірного висновку про відсутність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки позивачкою належними та допустимими доказами підтверджено факт умисного ухилення відповідача від виховання дитини, свідомого нехтування ним батьківськими обов`язками. А своєю процесуальною поведінкою (неявка до суду, незацікавленість розглядом справи та результатами її розгляду), відповідач підтвердив умисне невиконання покладених на нього, як батька обов`язків щодо своїх дітей. З огляду на це не видається можливим попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей). У цьому зв`язку, колегія суддів приходить до висновку, що діючи у якнайкращих інтересах дітей сторін, до відповідача слід застосовувати крайній захід у спірних правовідносинах, та позбавити його батьківських прав щодо власних дітей. 
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина друга статті 376 ЦПК України).
Враховуючи наведене, а саме, що висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права, колегії суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про задоволення позову.
Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Згідно ч.1, п.п.1,2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.
Оскільки, колегія суддів прийшла до висновку про задоволення позовних   вимог, то   понесені витрати на судовий збір, пов`язані з розглядом справи судами першої та апеляційної інстанцій слід покласти на відповідача ОСОБА_7 .
Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,- 

п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргупредставника позивача ОСОБА_2 – адвоката Білик Романни Олегівни – задовольнити.
Заочне рішення Стрийськогоміськрайонного суду Львівської області від 27 листопада 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа – Служба у справах дітей Кам`янка-Бузької районної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав – задовольнити. 
Позбавити ОСОБА_4 , 1985 року народження, батьківських праввідносно неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 768 грн. 40 коп. судового збору за подання позову до суду першої інстанції та 1 152 грн. 60 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення. 
Повний текст постанови складено 04 січня 2021 року. 

Головуюча Копняк С.М.
Судді: Бойко С.М.
                                                       Ніткевич А.В.

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду
Судове рішення набрало законної сили: 24.12.2020

Помічник судді:                                                        З.М.Гацура
Дата засвідчення копії: 04.01.2021